strid i norge

under andra världskriget

Det de flesta förknippar med kriget i Norge under andra världskriget är fälttåget 1940, sänkningen av Blücher, kungens nej och slaget om Narvik. Men kriget i Norge är så mycket mer. Kriget i Norge handlar om hårda luftstrider, våghalsiga motståndsmän, sjöslag och brutala bakhåll.
Förutom en omfattande artikel om fälttåget i Norge innehåller det här häftet ett antal spännande berättelser om några av de mest spektakulära striderna i Norge under andra världskriget. Visste du till exempel att norska soldater hamnade i bakhåll vid Rosten i Gudbrandsdalen långt efter att vapnen i Sydnorge hade lagts ned? Att tyskarnas användning av pansarfordon var mycket svår och krävande och fick konsekvenser för en stor del av resten av det tyska pansarkriget? Eller att jakten på det enorma tyska slagskeppet Tirpitz ägde rum i det här landet och att en av de största sjökatastroferna i brittisk krigshistoria ägde rum utanför vår egen vardagsrumsdörr?
Du kan ta del av dessa spektakulära slag och många fler i det häfte som du nu håller i din hand - kanske upptäcker du historier som du inte visste fanns.
Njut av boken!

★

INNEHÅLL

46

HMS GloriousTragedin i Norska havet

Den 8 juni 1940 överraskades det brittiska hangarfartyget HMS Glorious och dess eskorterande jaktplan av de tyska slagskeppen Scharnhorst och Gneisenau i Norska havet.

128

Bombningen av porsgrunn

06	Pansarkrigföring - april 1940När den tyska invasionen av Norge inleddes den 9 april 1940 hade invasionsstyrkan med sig flera kompanier med lätta pansarfordon.
26	Rosten - maj 1940
Kriget var över i södra Norge, men striderna fortsatte i Nord-Trøndelag och i Narvikområdet.
46HMS Glorious: Tragedin i Norska havet - juni 1940
Den 8 juni 1940 överraskades det brittiska hangarfartyget HMS Glorious och dess jaktplan av de tyska slagskeppen Scharnhorst och Gneisenau i Norska havet.
62Över sadeln - oktober 1944Berättelsen om jaktplanet Heinkel 111 som sköts ner över den norska platån, där det blev kvar tills det återuppstod decennier senare.
80	Jakten på Tirpitz - november 1944
Tirpitz - en av den tyska Kriegsmarines stoltheter - fick mer uppmärksamhet från de allierade än något annat slagskepp under andra världskriget.
98 	dsvarta fredagen - februari 1945
Tyskarna gjorde en stark insats mot de allierade i Førdefjorden den 9 februari 1945.
118Bombningen av Kriegsmarinewerft Horten - februari 1945
När kriget närmar sig sitt slut börjar de allierade ledarna frukta att Hitlers ubåtar ska fortsätta att attackera sjöfarten mellan USA och Europa, även efter hans död.
128 	Bombningen av Porsgrunn - april 1945
Trots att kriget närmade sig sitt slut fortsatte de allierades flygvapen att attackera mål längs den norska kusten. Men inte utan tyskt motstånd.
138	Slaget vid Haglebuvannet - april 1945
Anledningen till striderna vid Haglebuvannet torsdagen den 26 april 1945 var att tyskarna misstänkte att flygplan hade fällts. De ville också rulla upp Milorg.

26

Rost 1940

138

Jakten på Tirpitz

Slaget vid

Avenbok

80

Bombningen av
Kriegsmarinewerft Hamstring

118

Bombplanet
som stannade kvar på platån

62

Den svarta fredag

98

Panse rwar

Foto från Valdres, vagn från 3:e kompaniet, tornnummer "13". Foto lånas ut: Øyvind Leonsen

Pansarkrigföring iNOrge

Per Erik Olsen och Morten Kolbjørnsen

I Norge

När den tyska invasionen av Norge inleddes den 9 april 1940 hade invasionsstyrkan med sig flera kompanier med lätta pansarfordon. Här mötte de två fiender som de inte var förberedda på: bergig terräng och väderförhållanden. Dessutom hade de det lokala norska infanteriet att tampas med.

Strider i södra Norge

Hønefoss-Hadeland
Vestopplands infanteriregemente nr 6 mobiliserades vid Helgelandsmoen nära Hønefoss och senare vid Ådalen och Brandbu. Dessutom mobiliserades fem kompanier vid Hvalsmoen. Området som dessa styrkor hade att försvara var enormt. Med Vikersund i väster, Harestua i öster och Fall i norr var styrkorna tvungna att vara rörliga. Uppdraget var att fördröja de framryckande tyska soldaterna så länge som möjligt. Styrkorna placerades ut vid Vikersund och Sollihøgda, som var de mest naturliga framryckningsvägarna. De norska styrkorna reste också ända ner till Sandvika för att spränga broar.
De första skärmytslingarna kom vid Nypefoss bro norr om Sandvika. Detta skedde på kvällen den 11 april. När skärmytslingarna var över drog sig de norska soldaterna tillbaka till Sollihøgda och förskansade sig där. Efter hårda strider, bland annat med hjälp av tyska Stuka-bombare, retirerade de vidare till Vik nära Sundvollen. Slutligen, efter ytterligare hårda skärmytslingar, retirerade de hela vägen tillbaka till Norderhov - öster om Hønefoss.
Under striderna samlades de norska styrkorna vid Jevnaker och Haugsbygd. Eftersom Sundvollenområdet hade fallit var vägen till Hønefoss nu öppen, och den 14 april intogs staden utan motstånd - den var tom på soldater.
Den 22 april fick tyskarna stöd av stridsvagnar, och några lätta stridsvagnar av typen Panzer I och II sattes in mot de norska försvararna i Haugsbygd. Striderna vid Haugsbygd rasade som värst den 16 april. Efter att ha gjort starkt motstånd mot tyskarna tvingades norrmännen retirera med tyskarna hack i häl. De tyska stridsvagnarna var för starka.
De tyska styrkorna delade nu upp sig. Den ena delen gick upp i Hallingdalen, medan den andra gick mot Valdres. Målet var Sognefjorden i västra Norge.
Hallingdalen
11. den 1 april ville tyskarna skicka soldater på Bergensbanan för att hjälpa styrkorna i Västnorge. En förfrågan skickades därför från Oslo järnvägsdistrikt till överbefälhavaren för Västnorge om de kunde få göra detta. Överbefälhavaren svarade med att skicka sprängtrupper och extra kulsprutetrupper till Hallingdal. De norska styrkorna, under ledning av kapten Hauge, intog sina positioner vid Gulsvik. Här finns en bro över Hallingdalsälven.
Planen var att stoppa tyskarna vid denna bro, så de sprängde järnvägsspåren och broarna i södra Hallingdal. Den första kontakten mellan tyskar och norrmän ägde rum den 18 april, då en liten tysk spaningsstyrka stötte på Hauges män. De drog sig snabbt tillbaka till Hønefoss. Ställningarna var starka och de norska soldaterna, cirka 100 man, var väl förberedda. 25. i april bröt infanteri, artilleri, stridsvagnar och flyganfall ut. Norrmännen slog ut en av stridsvagnarna, men allt eftersom dagen fortskred blev anfallen så intensiva att situationen för de norska styrkorna blev hopplös. Dessutom uppstod en stor skogsbrand på flanken av ställningarna och Hauge beslöt sig för att retirera till Flå. Tidigt på morgonen nästa dag ställde sig tyskarna framför de nya ställningarna. Det blev fler strider och norrmännen drog sig tillbaka till Liodden. Söndagen den 28 april, efter 72 timmars oavbruten kamp mot tyskarna, beslöt kapten Hauge att lägga ned sina vapen. Vid det laget hade ryktet nått fram att styrkorna i Valdres hade gett upp. Tre norska soldater dödades i striderna och 18 sårades. Motståndet hade varit så massivt att tyskarna trodde att de hade att göra med en styrka på över 1.000 man, men i själva verket var det knappt 100
Striderna i Valdres
Efter att striderna kring Hønefoss och Haugsbygd var över delade de tyska styrkorna upp sig i flera grupper. Som nämnts gick en grupp upp i Hallingdalen, en grupp upp i Ådalen (grupp Daubert) och en grupp upp längs Randsfjorden (grupp Adlhoch). De norska styrkorna från Haugsbygd drog sig tillbaka norrut i Ådalen tillsammans med de soldater som mobiliserats i området. De intog sina positioner vid Hen. Här hamnade en tysk spaningstrupp i bakhåll den 15 april. Norrmännen försvarade sig väl och de flesta av tyskarna dödades.
Vid Bagn placerade tyskarna ut två stridsvagnar. De hade blivit kraftigt försenade på grund av timmerbarrikader och andra hinder på vägen upp i dalen. 18. i april var de vid Bagn. Styrkeförhållandet var 500 norrmän mot 1.500 tyskar med artilleri och stridsvagnar. 18. den 1 april anföll tyskarna uppe i dalen. De möttes av starkt motstånd, och de norska styrkorna inledde en motattack som visade sig vara avgörande för tyskarna. Tyskarna trodde att de norska styrkorna var på väg att omringa dem och drog sig tillbaka från Bagn-området. Förstärkta med ännu fler soldater försökte tyskarna på nytt inta Bagn. 19. och den 20 april gick de runt en av flankerna, vilket ledde till strider kring Gråbeinshølet och Bagnsåsen. Tyskarna retirerade och samlades vid Bagnsbergatn gård och Gubberud. De hamnade senare i bakhåll för norska soldater och slogs ut. Tyskarna mötte så hårt motstånd att de den 20 april beslöt sig för att dra sig tillbaka från dalen och återvända till Hønefoss. De hade förlorat många män, en stridsvagn och en hel del utrustning.
22. den 1 april var tyskarna tillbaka i dalen. De anföll de norska ställningarna fyra kilometer söder om Bagn och fick understöd av flyg, artilleri och stridsvagnar. Det var dock till ingen nytta, eftersom de norska styrkorna var väl förskansade i sina ställningar. De tyska styrkorna hade haft större framgångar längs Randsfjorden och var snart framme vid Dokka. Därifrån kunde de rycka fram bakifrån mot Bagn och hota hela den norska styrkan. Understödda av artilleri avancerade tyskarna mot Høljerasta. De norska styrkorna lyckades hålla ut och försökte sig på ett motanfall mot tyskarna, men misslyckades eftersom tyskarna var i numerärt underläge. Tyskarna anföll igen och de norska styrkorna intog sina positioner vid Tonsåsen. Det var hårda strider runt åsen och vid Breidablikk, där tyskarna drabbades av ett hårt slag. De förlorade ett helt kompani i striderna och två stridsvagnar. Striderna i området var hårda, men tyskarna gav inte upp. Situationen förvärrades för de norska styrkorna i Valdresområdet när Hallingdal föll. Styrkan drogs tillbaka till Aurdal och fortsatte striderna där. De var tvungna att fortsätta sin reträtt längre upp i dalen, och till slut demobiliserades förbanden och skickades hem den 1 maj. 46 norrmän miste livet i striderna och 240 sårades. Tyskarna förlorade mer än ett kompani, 157 man och 360 sårade.
Striderna i Østerdalen
14. den 1 april, efter upprensningen i Østfold, ryckte den tyska infanteridivisionen 196:e nordost från Lillestrøm. En styrka på 2.000 man avancerade över Vormsund och Skarnes på den norra stranden av floden Glomma. Tyskarna stötte på motstånd vid både Skarnes och Sander innan de nådde Kongsvinger och fästningen. Förutom de norska soldaterna kom ett antal svenskar, finnar och några estländare för att hjälpa norrmännen i kampen mot tyskarna. Striderna rasade runt Kongsvingerfästningen hela dagen innan tyskarna blev för starka. Den norska styrkan drog sig tillbaka och försvann norrut in i Østerdalen, efter de andra norska trupperna som hade dragit sig tillbaka tidigare. Vägen in i Østerdalen var nu öppen och tyskarna fortsatte sin framryckning upp i dalen samma dag. Redan vid Roverud ägde några av de hårdaste striderna under hela fälttåget rum. Striderna rasade i en timme och 13 norrmän och ett okänt antal tyskar föll
Norrmännen retirerade och intog nya ställningar vid Grue. Efter en kort strid retirerade de vidare tillbaka till Sørma och Elverum. Hamar föll också för de tyska trupperna som följde Gudbrandsdalen uppåt. Detta gjorde situationen svår för Hiorts grupp i Østerdalen. 19. den 1 april tvingades de överge Elverum och retirera till Åsta där de intog nya ställningar.
19. i april utsattes även Rena för flygbombningar. Den lilla staden var full av soldater och utrustning och styrkorna var tvungna att retirera norrut för att skona civilbefolkningen. De norska styrkorna hade order om att delta i uthållig strid, och det var vad de gjorde. De kämpade, fick tyskarna att stanna och retirera och drog sig sedan själva tillbaka till nya positioner. Det var hårda strider vid Hovden, Kroken och Lønsrusten. Vid Lønsrusten besegrade de norska styrkorna två tyska stridsvagnar med en gammal kanon kanon. 30. den 2 april övergavs slaget om Sydnorge, men striderna fortsatte på olika platser i Østerdalen fram till den 2 maj, då tyskarna besegrades när de stormade de norska ställningarna vid Grøndalen. Många av de norska soldaterna korsade då gränsen till Sverige och internerades. Faktum är att det förekom spridda skärmytslingar ända fram till den 10 maj.
Striderna i Gudbrandsdalen
Efter att ställningarna vid Nittedal övergivits intog de norska soldaterna ställningar vid Bøn Station och Minnesund. De sprängde också Minnesundsbron, Vormsundsbron och Svanfosbron för att hindra tyskarna från att avancera. 11. i april rapporterades det att tyska soldater hade transporterats med tåg till Dal station. De första skärmytslingarna kom vid Bøn. En liten grupp norska soldater höll ut i några timmar innan de retirerade. 13. i april inleddes den tyska framryckningen mot Minnesund. De skulle nu avancera på båda sidor om sjön Mjøsa. Ledare för de tyska styrkorna var generalmajor Richard Pellengahr, en mäktig artilleriofficer. De närmaste dagarna utkämpades strider vid Morskogen, Strandløkka, Tangen, Stange, Furnes och Brumunddal. Mönstret var detsamma: Tyskarna anföll, kastades tillbaka, satte in artilleri och försökte ta sig förbi ställningen. Norrmännen drog sig då tillbaka och flyttade norrut till nya ställningar.
Efter några dagar hade de norska soldaterna pressats tillbaka till Lundehøgda på den östra sidan och till Biri och Nyhus på den västra sidan av sjön Mjøsa. De skulle nu få förstärkningar från de allierade, eftersom det samtidigt hände saker vid Dombås och i Dovretrakten.
När von Falkenhorst anlände till Oslo den 11 april inledde han flera åtgärder för att säkra brohuvudena och skapa förbindelser mellan de ockuperade städerna. En av de viktiga knutpunkterna i Norge var Dombås. Tyskarna visste att engelsmännen kunde landstiga i Åndalsnes och därmed hota Trondheim söderifrån och komma till norrmännens undsättning i Gudbrandsdalen. Därför gavs order om att ett kompani fallskärmsjägare skulle flygas in för att inta Dombås.
Vädret var dåligt och ogynnsamt för den här typen av operation. Dessutom var det andra gången i historien som något liknande inträffade. På eftermiddagen söndagen den 14 april lyfte 15 Junker Ju 52 från Fornebu. Ombord fanns 1:a kompaniet, 1:a bataljonen i Fallschirmjägerregiment nr 1 med cirka 100 man under ledning av överstelöjtnant Herbert Schmidt. När planen närmade sig Dombås öppnade norska soldater från 2:a bataljonen i Infanteriregemente nr 11 eld. De sköt med både kulsprutor och gevär. Det första planet träffades och störtade bara 500 meter från järnvägsstationen, och 12 soldater hoppade ut och tillfångatogs omedelbart. Många nyfikna och frågvisa norrmän på söndagsutflykt såg det hela utspela sig. De tyska fallskärmsjägarna var utspridda över ett stort område. Många dödades när flygplanen de färdades i sköts ner, medan många tillfångatogs när de landade. Herbert Schmidts grupp landade åtta kilometer söder om Dombås. Han lyckades samla ihop så många som 63 av sina män. Han insåg snabbt att han inte skulle kunna inta Dombås med den här styrkan.
Norska soldater från Hamar skickades norrut för att fånga tyskarna och soldater från Dombås skickades söderut. Tyskarna blockerade ett tag dalgången mellan Hagevolden och Utkleiv, men till slut blev de så pressade att de samlades vid Lindse gård och förskansade sig där i väntan på förstärkning. Vid det här laget trodde Schmidt att den tyska framryckningen i Gudbrandsdalen gick snabbare än vad den faktiskt gjorde. Norrmännen lyckades få fram både granatkastare och en kanon. De besköt tyskarna i flera dagar och många dödades och sårades. Till slut kapitulerade tyskarna den 19 april. Schmidt blev svårt skadad men överlevde. Tyskarna förlorade 15 soldater och 34 sårades i strider och flygkrascher. Sammanlagt förlorades sju Junker Ju 52.
Händelsen vid Dovre kunde ha varit nog så kritisk. För det första blockerade de tyska soldaterna hela dalen i nästan fem dagar. Dessutom befann sig både regeringen och kungen och kronprinsen i området. Regeringen hade passerat genom Dombås några timmar tidigare och kungen och kronprinsen befann sig på Otta.
Som en del av den brittiska aktionen för att inta Trondheim - Operation Hammer - skulle styrkor landsättas i Namsos och Åndalsnes, Mauriceforce respektive Sicklesforce. Sicklesforce leddes av den mycket energiske brigadgeneralen Morgan, befälhavare för den brittiska 148:e brigaden. Den första landstigningen i Åndalsnes ägde rum den 17 april. Morgans order var att inta Dombås, befästa sin position och sedan förflytta sig mot Trondheim. Han hade order om att hans styrkor skulle förbli under brittiskt befäl, men att han skulle samarbeta med norrmännen.
Den styrka som landsteg i Åndalsnes var en brokig samling soldater med liten eller ingen stridserfarenhet. Dessutom innebar röran med förnödenheter på och av fartyg, landstigningar och motorder att relativt lite av brigadens utrustning hade tagits med till Norge. Detta innebar att man saknade alla tunga vapen, luftvärnskanoner, fordon och så vidare. I stort sett hade man bara lätta pansarvärnskanoner, kulsprutor och gevär.
På Dombås träffade Morgan den brittiske militärattachén i Finland, överstelöjtnant King-Salter, som varit med Ruge några dagar, och den franske militärattachén i Norge, Bertrand Vigne, och fick en lägesrapport. De två trodde att fronten söder om Gudbrandsdalen kunde kollapsa när som helst. Morgans uppdrag att inta Trondheim skulle vara helt hopplöst om tyskarna trängde upp i dalen och in i hans bakre led. Det var därför absolut nödvändigt för honom att säkra den södra fronten innan han kunde röra sig mot Trondheim. Den 19 april besökte han general Ruge i dennes högkvarter i Øyer. Ruge krävde att britterna skulle ställas under hans befäl och att de skulle följa hans direktiv och order. Morgan gick med på detta, trots att hans order var annorlunda. 20. i april anlände de första brittiska infanteristerna till Lillehammer med tåg och Ruge inspekterade dem på järnvägsstationen.
Han var inte särskilt nöjd med vad han såg, men det var den förstärkning han hade fått, och den måste användas. Ingen av de brittiska soldaterna eller officerarna hade någon lokalkännedom, och de saknade också bra kartor över området. Ruge ansåg att det bästa var att dela upp de brittiska enheterna och fördela dem bland norrmännen. Detta skulle också höja moralen i de norska förbanden. 20. i april placerades två brittiska kompanier i positioner vid Nykirke på västra sidan av sjön Mjøsa. De skulle täcka Gruppe Dahls högra flank. Omedelbart efter att de intagit sina positioner måste de förflytta sig till Biri, eftersom striderna där intensifierades och de norska soldaterna där behövde förstärkning. De två andra brittiska kompanierna placerades på den östra sidan av sjön Mjøsa, bakom Torkhildsens bataljon, som låg vid Lundehøgda. De två kompanierna blev inte kvar i reserv länge, utan skickades fram morgonen därpå för att förstärka de norska styrkorna. De norska och brittiska styrkorna var nu i positioner från Åsmarka i öster till Nykirke i väster, endast avbrutna av Mjøsas södra ände. De starkaste ställningarna fanns vid Lundehøgda. Engelsmännen började beskjuta de anfallande tyskarna med granatkastare. Tyskarna svarade med tung artillerield och neutraliserade de engelska granatkastarna. Den lilla eldväxlingen vid Lundehøgda den där aprildagen var första gången under andra världskriget som soldater från Tyskland och England stred mot varandra på marken.
Tyskarna hade pressat de norska styrkorna hårt i flera dagar när engelsmännen anlände. Av den ursprungliga styrkan på 575 man var det nu bara 216 kvar. De trötta norska soldaterna kunde inte hålla ut mycket längre och var tvungna att retirera genom de engelska ställningarna. Engelsmännen lyckades hålla tyskarna stången fram till sent på kvällen vid ställningarna i Åsmarka.
På den västra sidan sprack också ställningarna i lederna och styrkorna där fick retirera. Både de brittiska och norska trupperna beordrades tillbaka norr om Lillehammer och intog ställningar vid Balbergkampen söder om Fåberg. På morgonen den 22 aprilpå morgonen den 22 april ryckte de sista brittiska trupperna tillbaka genom Lillehammer och intog nya ställningar på båda sidor om vägen och framför Balbergkampen. De brittiska ställningarna var sårbara eftersom de saknade manskap för att täcka sin vänstra flank upp mot Balbergkullen. Redan samma dag anföll tyskarna med full kraft. Både flygplan och artilleri sattes in. Tidigt på kvällen hade tyskarna överflyglat de brittiska ställningarna och besköt dem nu från höjderna. Britterna tvingades till snabb reträtt och ett stort antal av dem blev avskurna och tillfångatagna.
Även grupp Dahl på västra sidan av sjön Mjøsa och Lågen drog sig kontinuerligt tillbaka. 23. i april beslutades att de skulle retirera till Tretten och ansluta sig till styrkorna på den östra sidan. För att uppnå detta måste bron över Lågen hållas intakt. De brittiska och norska styrkorna var utplacerade vid Rindheim, några kilometer söder om Tretten, på undersidan av Vardekampen. Då kom tre tyska stridsvagnar rullande upp i dalen. De var visserligen av den lätta typen, men de brittiska pansarvärnsgevären hade ingen effekt på stålet. Följden blev att stridsvagnarna snabbt bröt igenom ställningarna, med tyska infanterister tätt efter. Britterna hade en tuff kamp mot en överväldigande tysk styrka, och det var hårda strider fram till sent på kvällen. Förlusterna på båda sidor var stora. Till slut lyckades en del av britterna ta sig ut ur sina ställningar och retirera norrut.
De norska ingenjörstrupperna som skulle spränga borren vid Tretten fick panik när britterna drog sig tillbaka, och bron förblev intakt när tyskarna tog över. Av de 700 britter som hade inlett striden vid Tretten var det nu bara 300 kvar. Resten hade stupat eller blivit tillfångatagna. Många av norrmännen hade tagit sig norrut och var nu inbegripna i ihållande strider.
På den västra sidan stod Gruppe Dahl i Gausdal fortfarande kvar. De hade inte gått över bron vid Tretten och var därför kvar på den västra sidan. Där band dock styrkan upp betydande tyska förband och bidrog därmed till att förbättra situationen för de styrkor som stred i Gudbrandsdalen.
Under reträtten till Kvam skapade norrmännen många hinder och svårigheter för tyskarna. Tyskarna var tvungna att kämpa för varje meter norrut. Med hjälp av stridsvagnar avancerade de sakta men säkert, med täta strider och snabba reträtter. Tyskarna använde stridsvagnar, flygplan och artilleri hela vägen norrut. Tyskarna hade nu över 7.000 man och 8 stridsvagnar. Flera av stridsvagnarna var av typen Neubaufahrzeuge IV, vilket var en betydligt tyngre typ än de lätta som annars deltog i fälttåget. Denna stridsvagn var egentligen ett försöksfordon, men sattes in i Norge eftersom de andra tunga stridsvagnarna snart skulle användas i fälttåget i väster mot Frankrike, Belgien och Nederländerna.
Så småningom började en betydande styrka av norska och brittiska soldater samlas vid Kvam. Ställningarna byggdes ut och säkrades. Vid den här tiden började Luftwaffe också stöta på motstånd i luften. Den brittiska jaktskvadronen nr 263, under ledning av J.W. Donaldson, landade på Lesjaskogsvannet den 23 april. Sjön är cirka 10 kilometer lång och isen var fortfarande ganska tjock. Lokala styrkor hade plöjt upp en 750 meter lång landningsbana. 18 flygplan av typen Gloster Gladiator skulle baseras på sjön. Tidigt på morgonen den 24 april skulle planen ut på ett uppdrag. Problemen började omedelbart hopa sig. Under natten hade flygplanens hjul frusit fast i isen. Oljan i motorerna var också frusen och de brittiska startbatterierna var inte kalibrerade för sådana vinterförhållanden. Det krävdes betydande norsk hjälp för att få upp de två första flygplanen i luften. Klockan fem på morgonen var de i luften och mötte tyska bombplan av typen Heinkel 115. Ett av de tyska planen sköts ner. Senare på morgonen började tyskarna bomba sjön. Under dagen kom fler av planen upp i luften och så många som 40 uppdrag flögs från Lesjaskogsvannet. Två tyska flygplan sköts ner och 37 skadades. 26. i april beordrades de återstående fem flygplanen till Setnesmoen i närheten av Åndalsnes. Detta övningsområde hade tillräckligt med utrymme för att rymma de små jaktplanen. Några få uppdrag flögs den dagen, men detta var RAF:s sista insats i kampanjen i södra Norge.
Vid Kvam bröt helvetet lös vid halv tolvtiden på förmiddagen den 25 april. Britterna hade förskansat sig i bra positioner framför Kvam och på ön Viksøy, som ligger mitt i Lågen. Härifrån täckte de vägen mot Kvam mycket väl. De var nu utrustade med fem pansarvärnskanoner av något grövre kaliber. Under dagens lopp utspelade sig hårda strider. Tyskarna pressade på och engelsmännen svarade med gevärs- och kanoneld. Flera tyska stridsvagnar slogs ut och tyskarna var tvungna att använda allt sitt artilleri för att pressa tillbaka de engelska soldaterna. De kämpade hela dagen. Tyskarna försökte återigen ta sig förbi ställningarna på höjderna utan större framgång. Ändå vann tyskarna meter för meter med hjälp av sitt artilleri. Den första stridsdagen hade orsakat 89 förluster för de brittiska styrkorna, jämfört med fyra för de tyska. Nästa dag inleddes med en kraftfull artilleriattack mot de brittiska ställningarna. Samtidigt försökte tyskarna flankera ställningarna på den östra sidan, och situationen blev gradvis hopplös för britterna. Under dagens lopp lyckades tyskarna besegra och bryta igenom ställningarna på flera ställen. Två stridsvagnar lyckades ta sig ända fram till Kvam innan de neutraliserades av de brittiska kanonerna. Sent på kvällen fick de brittiska styrkorna order om att dra sig tillbaka klockan elva. Detta visade sig vara för sent, eftersom tyskarna hade kommit alldeles för långt i sin framryckning. Britterna retirerade snabbt och lyckades än en gång undvika att bli utplånade av Pellengahrs soldater.
På morgonen den 26 april hade general Ruge ett möte med den brittiske befälhavaren för de brittiska styrkorna söder om Trondheim, generalmajor P.G.T. Paget. De norska styrkorna i området var nu praktiskt taget utmattade och bjöd inget eller mycket lite motstånd mot de framryckande tyskarna. De enda stridsdugliga soldaterna i området var britterna. Ruge beslutade därför att de få kvarvarande norska enheterna skulle ställas under brittiskt befäl. Nu var det upp till bevis för engelsmännen.
Grupp Dahl i Gausdal kämpade en desperat kamp i uppförsbacke mot de överlägsna tyska styrkorna. Det sista hoppet om att kunna återförenas med de brittiska och norska styrkorna vid Kjørem, två kilometer väster om Kvam, var att hålla stånd mot tyskarna så länge som möjligt. Vid det här laget hade Gruppe Fischer i Østerdalen intagit Tynset och kunde nu utgöra ett hot mot de allierade styrkorna vid Dombås och söderut. De brittiska soldaterna intog sina positioner vid Kjørem. På morgonen den 27 april anföll tyskarna ställningarna med enorm kraft. Tyskarna kämpade för att bryta igenom de brittiska ställningarna, och ett tag såg det ut som om de inte skulle kunna genomföra vare sig en front- eller flankattack. Men till slut var det stridsvagnar och artilleri som gjorde skillnaden, precis som så ofta i tidigare strider. En kraftig eldgivning i skogen tvingade de brittiska ställningarna att dra sig tillbaka och tyskarna kunde snabbt bryta sig igenom. Britterna kunde inte återta sina positioner. Linjen bröts och tyskarna fortsatte sin framryckning. När britterna retirerade överraskades de av tyska kulsprutetrupper som hade lyckats ta sig runt på vänster flank. De gjorde stora inbrytningar i de brittiska leden och efter en kaotisk reträtt återstod bara halva styrkan. Britterna förlorade nästan 300 man vid Kjørem.
Nästa ställning var vid Otta, drygt en mil norr om Kjørem. Ställningarna vid Otta var bra. Soldaterna var väl nedgrävda när tyskarna inledde artilleriattacken på morgonen. Efter ett relativt långt bombardemang, där även flygplan bombade ställningarna, var de allra flesta försvararna i säkerhet. Tyska infanterister och stridsvagnar gick sedan till attack. En enda pansarvärnskanon slog ut tre av stridsvagnarna på deras väg mot Otta. Dessutom slog en brittisk soldat ut en stridsvagn med ett pansarvärnsgevär, så att den stod kvar och blockerade vägen till platsen. Sent på kvällen gavs order om reträtttill höger. En av plutonerna, Armitages kompani, fick inte denna order och insåg inte förrän mycket sent att de skulle retirera. Detta gjorde reträtten för de andra betydligt enklare. Efter att tyskarna hade slagits tillbaka efter en kraftfull attack ägnade de en tid åt omgruppering. Armitages kompani utnyttjade denna tid till sin fördel.
28. april innebar slutet inte bara för Otta, utan också för det organiserade motståndet i södra Norge. Dagen innan hade Paget fått ett telegram från England om att Sydnorge skulle evakueras. Ordern var att retirera till Åndalsnes och evakueras av örlogsfartyg den 30 april. Detta var ett tungt nederlag för Ruge. Regeringen hade lyssnat på Ruges råd att föra en utdragen kamp tills de allierade kom till undsättning. Nu var allt förlorat. Detta var ett politiskt och inte ett militärt beslut. Trots besvikelsen lovade Ruge att hjälpa engelsmännen med evakueringen. De brittiska styrkorna rörde sig snabbt ner mot Åndalsnes, dit de brittiska fartygen anlände natten till den 30 april.
Norrmännen höll tyskarna stången. Guldet, regeringen, kungen och kronprinsen hade redan evakuerats från Molde dagen innan av den brittiska kryssaren HMS Glasgow, och nu återstod bara de brittiska soldaterna. Under en häftig bombräd evakuerades den stora majoriteten av engelsmännen. Även general Otto Ruge evakuerades till Tromsö.
1.869 brittiska soldater miste livet i striderna i Norge. Mer än 1.300 av dem dödades i Gudbrandsdalen. Striden måste nu fortsätta i Nordnorge.

Tyska infanterister tar skydd bakom en Panzer I under striderna vid Klækken Hotel i Hønefoss. Illustration: Andreas Hauge

Pz. Kpfw II Ausf. c i Valdres i slutet av april 1940. Vagn från 3:e kompaniet, 2:a plutonen. Notera divisionsmärket vid strålkorset (ett V i en cirkel, efter divisionschefen Oberstleutnant Ernst Volckheim, veteran från första världskriget och pionjär inom modern stridsvagnskrigföring). Notera att det finns en norsk såg monterad på motordäcket och att en vit rektangel är målad på motordäcksluckorna för igenkänning från luften. En av lyftkrokarna på torntakets baksida är försedd med ett hänglås som kunde användas för att låsa tornluckan från utsidan när vagnen stod stilla. Foto utlånat av Øyvind Leonsen

"Tyskarna mötte så hårt motstånd att de den 20 april beslutade sig för att dra sig tillbaka från dalen och återvända till Hønefoss."

Tyska Panzer I rullar sakta framåt med stöd av infanteri i Hallingdalen. Foto: FMU

Vagnar från 3:e kompaniet rycker fram på Ringerike eller i Valdres, april 1940. Foto utlånat: Øyvind Leonsen

Norska infanterister skjuter med kulsprutor mot tyska pansarfordon vid Smeden. Illustration: Andreas Hauge

"Händelsen vid Dovre kunde ha varit nog så kritisk. För det första blockerade de tyska soldaterna hela dalen i nästan fem dagar. Dessutom befann sig både regeringen och kungen och kronprinsen i området."

Bild från Østerdalen, 1:a kompaniet. Pansarbil kör om en norsk "baumsperre" på väg norrut mot Kvikne/Ulsberg. Foto lånas ut: Øyvind Leonsen

Panzer I kämpar sig fram genom en stenbarriär. Foto: Slaget om Norge

Kleiner Panzerbefehlswagen från 3:e kompaniet fotograferad vid Ringerike, Hønefoss-Haug-området, troligen under striderna vid Klækken Hotel i mitten av april 1940. Foto utlånat: Øyvind Leonsen

"Tyskarna var tvungna att kämpa för varje meter norrut. Med hjälp av stridsvagnar avancerade de sakta men säkert, med täta strider och snabba reträtter. Tyskarna använde stridsvagnar, flygplan och artilleri hela vägen norrut."

Tyska infanterister tar skydd bakom en Panzer I i Hallingdalen. Foto: FMU

Neubau-Panzerkampfwagen IV (NbFz) fotograferad under framryckningen norr om Mjøsa i april 1940. Bilden är tagen omkring den 20 april 1940.

Pz. Kpfw II Ausf. C vid Ringerike i mitten av april 1940. Vagn från 3:e kompaniet, 2:a plutonen. Foto lån: Øyvind Leonsen

Förstörda tyska pansarfordon efter striderna i Norge 1940. Foto: FMU

Pz. Kpfw II Ausf. C från 1:a kompaniet i Gudbrandsdalen. Tillhörde Gruppe Pellengahr. Bilden togs troligen omkring den 20 april 1940.

Framryckning i Østerdalen, april 1940, vagn från 3:e kompaniet tillhörande Kampfgruppe Fischer. Notera MG-piporna för de två MG13K som var standardbeväpning på Pz. Kpfw. Ia. Foto lån: Øyvind Leonsen

Panzer I som sprängdes i Nord-Aurdal. Foto: FMU

Rosten 24 maj 1940

Frank Magnes

Striderna i södra Norge avtog mot slutet av april 1940. Britterna och norrmännen hade besegrats av de överlägsna tyska styrkorna som ryckte fram norrut genom Gudbrandsdalen. Kriget var över i södra Norge, men striderna fortsatte i Nord-Trøndelag och i Narvikområdet. Trots att de lagt ned sina vapen vägrade några norska soldater att kapitulera.

Tyska trupper vid Rosten 1940.
Källa: Arild Teigen.

Fälttåget i april 1940
Det tyska fälttåget från Eidsvold till Åndalsnes beskrivs i boken "Kampene i Gudbrandsdalen 1940". Både på sträckan från Eidsvold till Minnesund och genom Hedmarken och Gudbrandsdalen utkämpades en ihärdig kamp av norska och brittiska styrkor för att bromsa den tyska framryckningen. Den norska arméledningen förväntade sig brittiskt stöd och det var viktigt att fördröja den tyska framryckningen innan britterna anlände till Åndalsnes. Den brittiska 148:e infanteribrigaden landsteg den 18 och 20 april och placerades ut vid Åsmarka och Lundehøgda i Ringsaker, Stokkeområdet norr om Gjøvik, Balberg nära Lillehammer och Rindheim nära Tretten. Ännu mer hektiskt blev det när 15:e infanteribrigaden, med tre erfarna bataljoner, sattes in vid Kvam och längre norrut i Gudbrandsdalen.
Samtidigt som striderna rasade på Otta kom order från London om att dra tillbaka de brittiska styrkorna från Norge och hem till England, via Åndalsnes. Natten till den 2 maj 1940 var fälttåget genom Gudbrandsdalen över när de sista brittiska soldaterna lämnade hamnen i Åndalsnes.
Under fälttåget fanns det två platser där de allierade borde ha etablerat sina positioner. Den ena är Elstadkleiva söder om Ringebu, och den andra är i ravinen vid Rosten, norr om Sel. Vid Elstadkleiva tog sig tyskarna snabbt fram och befälhavaren för den tyska 196:e divisionen, general Pellengahr, konstaterade att han aldrig skulle ha kommit fram till Trondheim om norrmännen hade haft spärrställningar där istället för vid Fåvang och Tromsälven.
Detsamma kan sägas om Rosten, där tyskarna också tog sig förbi mycket snabbt. Vägbron över Lågen vid Rosten sprängdes den 29 april, men det hindrade inte den tyske generalmajoren Pellengahr från att få sina trupper genom järnvägstunneln och vidare norrut mot Dombås. Generalen kastade sig runt, fick tag på en dresin på Sel station och klev genom tunneln vid Rosten. Här upptäckte han snabbt att framryckningen kunde fortsätta längs järnvägen.
"Om man kör längs E6:an förbi Sel och genom Rosten ser man att det är en bra plats för spärrställningar. Även om britterna hade fått order om att dra sig tillbaka den 28 april hade de tyska styrkorna kunnat hållas kvar i flera dagar vid Rosten. Genom att spränga både bron och blockera eller spränga järnvägstunneln skulle tyskarna inte ha kunnat fortsätta. Det är uppenbart att Luftwaffe hade luftherravälde och att de troligen hade kunnat besegra norska och brittiska ställningar där. Men här kunde Ruges soldater ha fördröjt Pellengahrs framryckning mot målet, som var Trondheim. De kunde också ha hindrat hans försök att komma ikapp britterna, som retirerade mot Åndalsnes. Detta skedde dock inte.
Efter att fälttåget i södra Norge var över var vissa norska soldater och förband fortfarande i stridsläge.
Den 24 maj 1940 genomförde en grupp om sex norska soldater anfallet mot Rosten.
För att förstå vad som hände på Rosten den dagen är det viktigt att veta att Norge inte kapitulerade i Romsdal den 2 maj 1940. Striderna upphörde visserligen i södra Norge, men vi kapitulerade inte. Dessutom skulle striderna fortsätta i Nordnorge fram till den 10 juni, då de allierade drog sig tillbaka och kapitulationsavtalet undertecknades.
När tyskarna ockuperade Sydnorge rådde det fortfarande krigstillstånd mellan Norge och Tyskland. När Arne Kjelstrup (1913-1995) från Stabæk och hans soldater genomförde brandattacken var vi fortfarande i krig. Razzian kan ses som en del av ett större sammanhang - som en av flera sabotagehandlingar.
Allt motstånd mot en ockupant är lagligt, och händelsen vid Rosten är ett mycket bra exempel på detta. Trupper kom förbi Rosten med förnödenheter för att hålla tyskarna igång i de ockuperade områdena och i fortsatta strider längre norrut i landet. Denna kolonn hade Trondheim som destination via Rv 50, men det är oklart om de anlände till Oslo med båt efter fälttåget eller om de redan befann sig i Norge. Oavsett vilket måste förnödenheterna ha anlänt till Oslo med båt eller flyg.
En intressant aspekt är att tyskarna trodde att de hade rättvisan på sin sida, eftersom striderna i södra Norge hade upphört. Å andra sidan kan man inte hävda att ett ockuperat land befinner sig i ett fredstillstånd efter att det har ockuperats.
Förhistorien
Vid mobiliseringstillfället skulle major Olaf Abildgaard vara bataljonschef för Vest-Oplands infanteriregemente nr 6 (IR 6). Han var också ansvarig för mobiliseringen av 12:e kompaniet (12th/IR 6). Den 12 april blev löjtnant Philip Hansteen chef för ett skidåkarkompani på 135 man med Krag-Jørgensen-gevär, bajonetter och tre Madsen-kulsprutor. Madsen kulsprutor. Arne Kjelstrup anslöt till kompaniet vid Stryken, cirka en mil söder om Grua på Hadeland, den 13 april. Kompaniet hamnade i strid mot enheter från I./IR 324, Hauptmann Manthey, den 14 april. Efter striderna körde Kjelstrup norrut längs Harestuvann. Så småningom var han tvungen att komma på fötter och träffade då Rittmester Ole Olsen Bollom med sina dragoner i Landverneskadron/DR 2. Han anmälde sig som frivillig hos Bollom och utnämndes till ordonnans. Det blev fler strider och återigen var det Manthey som var i aktion, förstärkt med ett kompani från IR 349. Vid Veslehjemmet nära Harestua den 15 april blev Kjelstrup skjuten i högra höften och lyckades krypa baklänges till Harestua-bron. Där hämtades han av ambulanspersonal och fördes till sjukhuset i Hov i Søndre Land. Det visade sig att kulan hade träffat det taggtrådsskaft som Kjelstrup hade burit i sitt bälte innanför uniformsjackan. Kulan hade glidit på änden av ett av handtagen, tappat lite av sin kraft, ändrat riktning utåt och sedan följt höftbenet på insidan utan att träffa några vitala organ. Läkarna ville inte operera, så kulan blev kvar i höften. Kjelstrup blev kvar på sjukhuset i Randsfjorden fram till den 1 maj, då han rymde.
Kjelstrup tog sig sedan genom Vardal och över till Snertingdal. I det här området fanns det många grupper av soldater som vandrade omkring efter att striderna i området var över. De flesta ville komma hem, men det fanns också flera som hoppades kunna ta sig norrut för att komma ikapp de norska styrkorna längre upp i dalarna. De insåg inte att fälttåget genom Gudbrandsdalen och Østerdalen var förlorat. Kjelstrup fortsatte norrut och efter en vecka hade han nått Kittilbu seter. Här fanns ännu fler kringvandrande soldater, och han kom i kontakt med Georg Nikolai Fjeldheim, som han kom väl överens med. Fjeldheim hade sett att tyska soldater hade drivit norska kvinnor framför sig som sköldar under anfall, så han var inte särskilt nöjd med tyskarna. Snart hade Kjelstrup samlat ihop åtta man, lika många som ett skyttekompani. När han en morgon tog en promenad i Vestre Gausdal mötte han två gamla kamrater som hade varit med i det så kallade Sørkedalskompaniet, ett skidåkarkompani som leddes av Haakon Harlem. Dessa två män tyckte att det var meningslöst att gå norrut för att hitta en norsk frontlinje, men Kjelstrup höll inte med. Det åtta man starka laget fortsatte över Espedalsvann mot Fefor. På denna resa mötte de många människor, både civila och soldater, som inte visste att striderna i södra Norge hade upphört vid månadsskiftet. Så de fortsatte norrut genom natten, på fin skidåkning på natten i månskenet. De besökte flera stugor och hittade både vapen och uniformer. Den 17 maj kastade de av sig skidorna och nådde fjällen söder och väster om Kvam. Två av de åtta försvann när de insåg att det kunde bli allvar, och nu var det sex män kvar.
Dessa var Georg Fjeldheim (44) från Oslo, Erik Bernhard Johansen (39) från Oslo, samt Karsten Hagen (29), Hans Johansen (39) och Jørgen Johansen (29), alla tre från Nittedal, samt Arne Kjelstrup från Stabæk, som valdes till lagledare.
Från den västra sidan hade de god utsikt över huvudvägen i Gudbrandsdalen och kunde se ändlösa tyska kolonner som långsamt rörde sig norrut. De tog sig ner i dalen och korsade Lågen i en lånad båt i närheten av de övergivna brittiska ställningarna söder om Kvam.
I Kvam fick minst två av dem mat av Johannes och Anna Nordlien på gården Kjøremsløkken (Kjørumslykkja) samt av Johan och Anne (Søndenfor) Kloppen.
Gruppen reste vidare till den vöstra sidan av Lågen och hamnade så småningom på gården Myromslien (Myromslia). Här hade Erland Myromsliens söner samlat ihop ett stort vapenförråd från engelsmännen och gömt dem i skogen ovanför Myromslien.  De hade med sig en Brengun med ammunition samt gevär av märket Krag-Jørgensen. Gruppen hade troligen insett det meningslösa i att försöka hitta en norsk frontlinje, så de hade börjat tänka att de kunde göra mest skada genom att lägga sig i bakhåll där fienden minst anade det. De fortsatte sin färd upp längs Gudbrandsdalens östra sida och rekognoserade på flera ställen för att hitta en lämplig plats för sin planerade eldöverfall. Viljan att lära tyskarna en läxa var stark.
Vid Selsverket, cirka 15 kilometer söder om Rosten, tog de sig tillbaka upp på fjället. Uppe på fjället passade man på att provskjuta alla sina vapen, både Brengun och Krag-Jørgensen. Färden fortsatte förbi Furusjøen och i riktning mot Høvringen. Det var en hård marsch, inte minst för Kjelstrup som hade med sig 1200 patroner till Brengun. Längs vägen fick de mat och logi på flera gårdar. På kvällen den 23 maj anlände de slutligen till Rostenområdet.
Episoden med skjutningen
Hans Olav Rosten, född den 12 augusti 1930, befann sig på gården Fagerlien när sex trötta och hungriga män anlände på kvällen den 23 maj. De togs om hand av människorna på gården. De fick mat och stannade över natten till den 24:e. Fagerlien är ett småbruk och där bodde Hans Olavs farbror Andor Rosten med sin fru Maria och sonen Helge. Den här dagen var Helge inte hemma. De sex stridsberedda norrmännen steg upp tidigt och intog sina positioner för anfallet i en glänta som tillhörde Fagerlien. Utsikten här var utmärkt 1940. Längst ner i gläntan fanns ett stengärde intill ett stort stenblock. Georg Fjeldheim ställde upp sin Brengun på ett annat stenblock lite högre upp.
Kapten Kjelstrup lade sig bredvid för att hjälpa till att fylla på och byta magasin. Resten av soldaterna tog skydd bakom stenmuren "tungt beväpnade med kulsprutor, pansarvärnskanoner, gevär, handgranater och en hel del ammunition".  Både stengärdet och stenblocket med Brenguns position bärgades den 22 maj 2020 efter instruktioner från Hans Olav Rosten.
Efter att Kjelstrups grupp hade hittat bra ställningar bestämde de sig för att vänta på nästa tyska styrka som skulle komma söderifrån genom ravinen i Rosten. Tyskarna behövde förnödenheter och det fanns alltid förnödenhetskolonner på väg norrut. Ödet ville att det var en försörjningskolonn från 2:a Gebirgsdivisionen, bestående av 67:e kompaniet österrikiska soldater, som korsade den provisoriska bron vid Rosten och intet ont anande närmade sig Kjelstrups mäns skjutfält. De gick rakt in i ett bakhåll.
Befälhavare för 2:a Gebirgsdivisionen 1938-1941 var generallöjtnant Valentin Feuerstein, och detta var en försörjningsenhet från hans division.
Den nedlagda järnvägsstationen Rosten ligger på 118 meters höjd över havet.  Gården Fagerlien, på östra sidan av ravinen i Rosten, ligger på cirka 480 meters höjd över havet.
Det innebär att den norska patrullen hade en höjd på cirka 360 meter och ett skjutavstånd fågelvägen på cirka 580 meter. Avståndet från Fagerlien till platsen där skjutningen ägde rum är cirka en kilometer.
Skottlossningen inleddes vid sjutiden på morgonen och pågick i cirka 30 minuter. Ekot ekade genom bergssidorna och skrämde förmodligen skiten ur de österrikiska soldaterna. Floden var översvämmad av en massa smältvatten som forsade ner i ravinen och förde ett enormt oväsen, vilket gjorde det nästan omöjligt att lokalisera varifrån skotten kom. Österrikarna var fast i en fälla på vägen, med Lågen på höger sida och en mur mellan vägen och järnvägen på vänster sida. Det fanns ingenstans att fly!
"Omkring kl. 07.00 den 24 maj kom en till synes oändlig kolonn till synes söderifrån längs vägen. Längst fram red en officer på en vit häst, sedan en trupp i marschkolonn. Sedan följde infanteri, stridshästar och fyrspann så långt ögat kunde nå. När elden öppnades stannade en öppen bil med fyra soldater som färdades norrifrån i spetsen för kolonnen. Snett framifrån in i kolonnen sprakade nu elden med stor effekt i de täta formationerna."  "Efter en stund började dock Brengunen fuska. Den hade blivit varm eftersom de inte hade någon reservtunna med sig."  Under den här halvtimmen hade Fjeldheim full sikt från sin Brengun-ställning ner mot den tyska kolonnen. De andra fem hade också god sikt in i kolonnen. "700 Brengun-skott och 200 Krag-skott avlossades." Totalt 900 skott. De drog sig sedan tillbaka och gick upp i bergen.
Efter skottlossningen uppstod ett stort tumult. En stor tysk styrka på flera hundra man kom upp till Fagerlien strax efter att skjutningen var över. Erfarenheten visade att det alltid fanns en risk för repressalier mot civilbefolkningen.
Hans Olav var i ladugården när tyskarna kom och gårdsplanen var full av tyskar. Andor hade varit i Amerika tidigare och kunde tala engelska. Det hjälpte dem förmodligen att kommunicera med tyskarna.
De norska soldaterna sköt från sina ställningar cirka en kilometer bort, men Hans Olav hörde inte skotten eftersom han var inne i ladan. Det fanns skog mellan gården och den norska ställningen som dämpade ljudet, och det fanns också buller från Lågen och Høvringsåa. Det var först när han var klar i ladugården och kom ut som han förstod att gården var full av tyskar.
Det effektiva skotthållet för Brengun är 500 yards, eller cirka 457 meter, och för Krag Jørgensen cirka 400 meter. Med tanke på att det är cirka 580 meter fågelvägen från Kjelstrups ställningar ner till vägen där kolonnen besköts, kan vapnen inte ha varit särskilt träffsäkra. Visserligen låg Krag-ställningarna uppskattningsvis 50 meter längre fram än Brengun-ställningen, men det måste ha varit lite för långt bort för att vara träffsäkert. När man dessutom studerar foton från vägen vid Rosten 1940 kan man se att hästkärrorna följde varandra när vägen var mycket smal. Det innebär att det omöjligen kan ha funnits flera hundra tyskar i skottsektorn när anfallet inleddes. Dessutom var Brengun ett okänt vapen för Kjelstrups män, och de hade bara provskjutit det på berget en gång. De hade förmodligen problem med att beräkna skjutavståndet.
Efter attacken var Hans Olavs syster Aslaug på väg till Otta, och hon såg tyskarna när hon kom nedför järnvägen. Hon berättade att hon blev bortjagad eftersom de var i färd med att lasta döda soldater på lastbilar. Vägen var tvungen att tvättas och tyskarna lade på grus för att täcka allt blod.
En historia som har återberättats i åratal efter kriget säger att flera hundra österrikare miste livet i den så kallade massakern. Vid en närmare granskning i tyska arkiv visar det sig dock vara en kraftigt överdriven uppgift. Tyskarna hävdar att endast en tysk soldat dödades, och det var Gefreiter (korpral) Franz Gerner, som föddes den 21 mars 1915. Han var alltså 25 år gammal. Dessutom sårades fyra tyskar. Tyskarna anlände med en kolonn bestående av många hästar, av vilka det fanns sex döda och nio sårade. Det är anmärkningsvärt att endast en tysk soldat och fyra andra sårades, med tanke på att så många som 900 skott avlossades.
Under fälttåget i april 1940 planerades ingenting för att stoppa eller fördröja de tyska styrkorna vid Rosten. Men terrängen här är naturlig och idealisk för ett bakhåll. Pellengahrs styrka passerade Rosten den 29 april via järnvägstunneln. Norrmännen hade sprängt bron över Lågen, men de hade glömt att järnvägen var farbar. Kjelstrups patrull visade med sitt eldöverfall att det var möjligt att hålla tyskarna kvar här. Om det norska överkommandot i samarbete med britterna hade satt upp en kraftig spärr här den 29:e, skulle det ha försenat tyskarna med flera dagar. Men som sagt, tyskarna hade luftherraväldet, så de skulle ha tagit sig igenom ändå. Tänk om grupp Dahl, som var instängd i Gausdal med 3.200 man, hade tagit sig upp i Gudbrandsdalen i tid och intagit position vid Rosten? Det är ett spännande scenario.
"På väg till Dombås hade ingenjörstruppernahade ingenjörstrupperna sprängt bron vid Rosten norr om Sel kl 05.45 den 29:e och Tallerås bro söder om Dovre samma dag. Sprängningen av Rostenbron var tänkt att försena tyskarna i 48 timmar, men det gick inte som planerat. Förhoppningen var att denna manöver skulle resultera i några dagar utan anfall från tyska trupper, vilket skulle ge dem tid att evakuera till Åndalsnes."
Efter artilleriattacken sattes det upp affischer daterade den 26 maj som varnade för att stödja de ansvariga för Rostenattacken.  Dessutom skulle frigivningen av krigsfångar ställas in. Tyska soldater sprang runt på gårdarna i området och tog gisslan som arresterades. Hotet var att de skulle skjutas om räden upprepades. En av de gripna i gisslan var Andor Rosten.
Tyskarna tog gisslan överallt under fälttåget, till exempel vid Lundehøgda och Kvam. De användes som civila sköldar. Så det var inte bara här som detta gjordes.
I tillkännagivandet står det att det är frankerna som hålls ansvariga för brandattacken. Tydliga varningar utfärdades om att gisslan kunde komma att skjutas och att en frankier var en icke-uniformerad deltagare i kriget som frivilligt tog till vapen.
Inte mycket sades om vad som hände under kriget när freden kom, inklusive denna episod, men det är säkert att drunknade hästar drogs i land i Lågen så långt söderut som Otta. Berättelserna om att hundratals tyska soldater miste livet kan ha sitt ursprung i att det fanns mycket blod på vägen från alla hästar som blev påkörda.
"Vi vet inte mycket om de förluster som tyskarna led vid Rosten. Men en man från Gudbrandsdøl som var krigsfånge på Dombås berättade senare för Edvard Linløkken, en av dem som de hade träffat på gårdarna och som senare blev områdeschef i Milorg, att det kom flera lastbilar med döda och sårade norrut. Blod rann nerför vägen från flera av lastbilarna, och armar och ben hängde över ramarna. Det verkade som om de döda och sårade hade kastats upp på lastbilarna i all hast av rädsla för nya attacker." "I slutändan hävdade tyskarna att endast en tysk soldat hade dödats vid Rosten. Av tidningen Gudbrandsdølen att döma får man nästan intrycket av att han hade promenerat längs vägen när han mördades från bakhåll."
När det gäller de tyska förlusterna finns det ingen anledning att tvivla på de tyska uppgifterna. För tyskarna var fakta viktiga, och de var noggranna och korrekta i sina rapporter och arkiv. De hade ett ansvar att informera de dödades familjer, och det var åtminstone ett av skälen till att de lämnade korrekta förlustsiffror. När det gäller de sårades öde är det osäkert. Flera av dem kan ha dött efteråt. Vi måste leva med denna vetskap, eftersom det inte finns någon tillförlitlig information om när och var de kan ha dött till följd av skador som de ådrog sig under brandattacken. Det finns en stor diskrepans mellan tyska och norska uppgifter om antalet stupade tyskar, och att det skulle röra sig om flera hundra offer är helt osannolikt.
"Det finns uppenbara skäl till att förlustlistorna måste vara så korrekta som möjligt. Förlusterna måste ersättas med reservister (Ersatz). De anhöriga måste få veta vart deras nära och kära hade tagit vägen. Rapporteringen hade inget som helst propagandasyfte, den organiserades av Goebbels."
Arne Kjelstrup tog sig till Sverige och så småningom vidare till Storbritannien. Han anlände till London den 13 oktober 1940. Här blev han medlem av kompani Linge och deltog i Vemorkoperationen natten mellan den 18 och 19 oktober 1942, där han hoppade fallskärm över Hardangervidda under Operation Grouse tillsammans med Knut Haugland, Claus Helberg och Jens-Anton Poulsson. Kjelstrup sade senare att "Tänk om de norska och brittiska styrkorna som hade kämpat och förlorat i Gudbrandsdalen och Østerdalen hade fått stöd av otaliga sådana eldöverfall av grupper från de norska avdelningar som hade upplösts längre söderut."
Alla de övriga fem medlemmarna i patrullen vid Rosten tillfångatogs av tyskarna, men släpptes efter ett tag, eftersom tyskarna betraktade detta som en regelrätt krigshandling. Erik Bernhard Johansen greps senare igen, anklagad för spioneri. Han skickades till Sachenhausen, men överlevde sin fängelsevistelse och träffade Kjelstrup igen efter kriget.
År 2020 är området där den norska patrullen befann sig bevuxet med skog. Det skymmer utsikten. Men 1940 var det en bra utsikt från denna plats.
Slutsatsen måste bli att den brandattack som Kjelstrup och hans män genomförde var laglig.
Författaren vill tacka Jon Inge Nordlien för hans hjälp med artikeln. Tack till Harald Sunde för korrekturläsning.
Källor:
-	Abel, Karl: Taschen Kalender 1940.
-	Fältpostnummer 10982. Pionjär-Bataillon 169 - 3. Kompanie.
-	Arneberg, Sven T. och Hosar, Kristian. Tillkännagivande av Richard Pellengahr från den 26 maj 1940.
-	Berg, John. Soldaten som inte ville ge upp. ISBN: 82-403-0002-2. Metope 1986.
-	Den norske kirke, kirkelig fellesråd i Trondheim, Havstein kirkegård v/Kjetil Aa.
-	Gudbrandsdal krigsminnesmärke samling arkiv
-	Hauge, Andreas: Kampene i Norge 1940 bind 2. ISBN: 82-09-01636-9 och 82-09-01637-7. Dreyers Forlag 1978 (sidorna 376-377).
-	Jespersen, Finn: 9. april glömmer jag aldrig.
-	Krigsdagbok Gruppe XXI (21), I a.
-	Linløkken, Edvard: Lokalhistorisk skrift frå Sel. De sista striderna i Rosten.
-	Rapporter från Norge 1940 - 1945.
-	Moldal, Bjørn
-	Nordlien, Jon Inge
-	Rosten, Hans Olav
-	Ruste, Palmar
-	Teigen, Arild
-	Vogstad, Erling: Tysk militärkyrkogård 1939 - 1945 Trondheim/Havstein
-	Sponås, Mats - foto från Havsteins kyrkogård

Tyska styrkor med fordon på väg in i tunneln vid Rosten. Källa: Sel Historielag Sel Historielag av Palmar Rosten.

Även det tyngsta av deras artilleri tog sig igenom Rosten. Här har det nått Brennhaug söder om Dovre. Pellengahr var född artillerist och släppte aldrig sina kanoner ur sikte! Foto: Utlånad av Øystein Mølmens familj.

"Vägbron över Lågen vid Rosten sprängdes den 29 april, men det hindrade inte den tyske generalmajoren Pellengahr från att få sina trupper genom järnvägstunneln och vidare norrut mot Dombås."

Den röda pilen visar vägen för den tyska kolonnen, som kom söderifrån och över den gamla bron. Bron var provisoriskt reparerad efter att ha sprängts. Den röda cirkeln visar var den tyska kolonnens huvud befann sig när den blev beskjuten. Den blå streckade linjen visar vägen för Kjelstrups grupp, via berget från Selsverket via Høvringen och ner till Fagerli. Sedan från Fagerli till den position som markeras med en blå cirkel. Efter brandattacken skingrades norrmännen, och några av dem tog samma väg när de flydde från platsen. Husen vid Fagerli ligger direkt ovanför där det står Fagerli med markerade bokstäver.

Hans Olav Rosten fotograferad 2020 på Fagerlien.
Foto: Frank Magnes

Brengun ammunitionslåda som ägs av Gudbrandsdals krigsminnessamling i Kvam.
Foto: Jon Inge Nordlien Jon Inge Nordlien

Brengun, ägs av Gudbrandsdals krigsminnessamling i Kvam.
Foto: Jon Inge Nordlien

Från Brenguns position.
Foto: Frank Magnes

"Den 17 maj kastade de av sig skidorna och tog sig upp i bergen söder och väster om Kvam."

Denna patronhylsa hittades av Jakop Eide den 19 juni 1991 i Rosten, och måste utan tvekan ha använts under eldöverfallet den 24 april 1940. källa: Gudbrandsdals krigsminnesmärkes samling.

Den tyska kolonnen Gebirgsjäger 138. Fotot togs 1940 strax söder om den plats där kolonnens huvud befann sig när den besköts den 24 maj 1940. Bilden är tagen mot söder. Källa: Bjørn Moldal: Bjørn Moldal.

Bilen markerar den plats där kolonnens huvud befann sig när den besköts. Bilden är tagen mot söder. Foto: Jon Inge Nordlien: Jon Inge Nordlien.

Tyska styrkor korsar den tillfälliga bron i Rosten 1940. vi ser tyska infanterister som går, följda av lastbilar. Källa: Bjørn Moldal: Bjørn Moldal.

Området för de norska ställningarna sett från järnvägen. Foto: Jon Inge Jon Inge Nordlien

Norska positioner markerade i blått. Foto: Jon Inge Jon Inge Nordlien

"De hade med sig en Brengun med ammunition, förutom att alla hade Krag-Jørgensen-gevär. De hade förmodligen insett att det var lönlöst att hitta en norsk frontlinje, så de hade börjat tänka att de kunde göra mest skada genom att lägga sig i bakhåll där fienden minst anade det."

Tillfällig bro vid Rosten efter att den ursprungliga bron sprängdes av norrmännen den 28 april.Källa: Sel Historielag av Palmar Ruste: Sel Historielag av Palmar Ruste.

Franz Gerners gravsten vid Havstein i Trondheim. Foto: Mats Sponås

Dödsattest för Franz Gerner. Från tyska arkiv. Källa: Jonatan Myhre Barlien

Dovreskogen maj 1940. Vi ser 2.Geb.Nachr.Abt. 67. Källa: Rune Rautio: Rune Rautio

Den gamla bron som sprängdes den 29 april 1940. Bakom Jon Inge Nordlien ser vi den gamla bron som inte längre är i bruk. Den nya bron korsar Lågen längre norrut. Foto: Frank Magnes

"Efter skottlossningen blev det ett stort tumult. En stor tysk styrka på flera hundra man anlände till Fagerlien strax efter att skjutningen var över. Erfarenheten visade att det alltid fanns en risk för repressalier mot civilbefolkningen. "

Rosten i norr år 2019. Vi kan se resterna av pelarna till den gamla bron i förgrunden och fundamenten på andra sidan. Järnvägen går längs bergssluttningen på baksidan.
Foto: Frank Magnes.

Den 19 juni 1991 återvände Kjelstrup till Rosten på inbjudan av Gudbrandsdals försvarsförening. Från vänster Edvard Linløkken, Arne Kjelstrup, Reidar Lonbakken och Jakop Eide. Tillsammans inspekterade de platsen där brandattentatet ägde rum den 20 maj 1940. Källa: Gudbrandsdals försvarsförening: Gudbrandsdals försvarsförening. Tor Larsen.

"Blod rann nedför vägen från flera av lastbilarna, och armar och ben hängde ut över ramarna. Det verkade som om de döda och skadade hastigt hade kastats upp på lastbilarna i rädsla för nya attacker."

Tyska rapporter från Gruppe XXI
Geheime Kommandosache
24.5.40 - 24.00 - 204
Till Grupp XXI, Ia Oslo
Nära Largaard (Nordlicht Otta) förråd - Kp. 67 attackerades den 24 maj, 1 dödad, 5 sårade. På fiendesidan hittades 2 M.G. Kontrollerad av 196. Inf. Div. för att kontrollera.
Grupp XXI, chef
Ia Nr. 173/40 g.Kdos.
ÖVERSATT:
Hemlig kommando-operation
Vid Largård, norr om Otta, attackerades försörjningskompani nr 67 den 24 maj. 1 död och 5 sårade. Det konstaterades att fienden hade två kulsprutor. Kontroll vid 196. Infanteridivisionen har inletts.
Morgonmeddelande från 26.5.1940
Andra arméområden:
Vid Largård, 12 km nordväst om Otta, attackerades ett förrådskompani från 2:a Bergjegerdivisionen (Gebirgsdivisionen) av norska plundrare. Förluster: 1 död, 4 sårade. I detta distrikt av 196. Infanteridivisionen infördes utegångsförbud, civilbefolkningen genomsöktes och gisslan greps. Vid genomsökning av området hittades en engelsk MG med ammunition, några handgranater och mat i en obebodd stuga nordväst om Fagerli.
Grupp Roem. Einundzwanzig Roem. Eins A Lfd. Nr 343++
Grupp XXI, Ia
Grupp XXI O.Qu./Qu. 2 Nr.100/40
O.U. 26.5.40 279
Till rikskommissarien för de ockuperade norska territorierna
Grupp XXI, chef
Till rikskommissarien (Terboven)
Den 24 maj 40 blev ett förrådskompani på marsch överfallet och beskjutet med kulspruta på bron tre kilometer norr om Laugard.
Förluster: 1 död och 5 sårade.
Befälhavare 196. Infanteridivisionen, som är ansvarig i området, har med tillstånd av Grupp XXI omedelbart vidtagit följande motåtgärder:
A. Arrestering av 5 gisslan (personer i värnpliktsåldern, som kommer att sättas i arbetstjänst).
B. Utegångsförbud mellan kl. 21.00 och 6.00.
C. Order till vaktposterna att noggrant söka igenom alla civila som påträffas på vägarna.
D. Överlämna alla vapen och all ammunition.
E. Offentliggör dessa åtgärder genom att sätta upp anslag med hänvisning till de strängaste straffen för upprepning.
Utkastet till tillkännagivandet är bifogat.
På grund av denna incident verkar det nödvändigt att göra ett förebyggande tillkännagivande till befolkningen. Den tyska Wehrmacht kommer med alla medel att bekämpa all användning av våld mot sina trupper, inklusive krypskytte.
För grupp XXI
Der Oberquartiermeister
Grupp XXI O. Qu./Qu.2
O.U., den 3 juni 1940 106
Den 30 maj 1940 fick den norske översten August Tobiesen i uppdrag av norska förvaltningsrådet, och med tillstånd av Wehrmacht, att resa till Largårdsområdet för att försöka få kontakt med flyende norska soldater. Han beordrades att rapportera till Ib, operationsofficer för 196. Division på Dombås.
Överste Tobiesen återvände idag och rapporterade att han inte hade lyckats få kontakt med förrymda norska soldater. Han hade dock talat med flera personer i området som berättade att det var en norsk patrull bestående av sex norrmän i uniform, beväpnade med kulsprutor och gevär, som delade upp sig fem kilometer nordost om Largård. Tre norrmän gick in i bergen i nordost och tre gick in i bergen i sydost. De norska soldaterna kommer inte från Gudbrandsdalen, utan från Oslo. De tillhörde tidigare en bataljon från IR 4 som delades upp i två grupper vid Lillehammer, där den ena delen gick mot Gausdal och den andra mot Østerdalen. Den norska patrullen kommer från den senare gruppen och har gått vidare från Østerdalen i riktning mot Largård.
Överste Tobiesen hade försäkrat att patrullen hade lämnat kvar kulsprutan under sin sista flykt, men kunde inte säga var. Han antar att patrullen inte kommer tillbaka och ber därför att gisslan ska släppas. Jag förklarade för honom att ett frisläppande inte skulle vara möjligt, dels för att gisslan hade uttalat sig kränkande mot tyska soldater, dels för att de skulle behöva vänta och se om det skulle komma fler attacker.
Ou. 2
Rapport från "Meddelanden från Norge 1940 - 1945"
EdkSudSD Oslo, Tätigkeitsbericht Nr. 13 vom 29. August 1940, undertecknad Fehlis - RAO/RK/HSSPF/Sipo-SD/Eske 1
C Motstånd
1. Lösning av mordfallet Gerner.
Som bekant överfölls försörjningskompani nr 67 från 2:a Bergjegerdivisionen av kulsprute- och gevärseld den 24 maj vid Rostenbron. Gefreiter (korpral) Gerner blev skjuten och fyra andra soldater sårades. Dessutom dödades sex hästar och nio skadades. Eftersom händelsen ägde rum nästan fyra veckor efter vapenstilleståndet i södra och mellersta Norge, och eftersom den inträffade djupt inne på tyskt territorium, har den väckt stor uppmärksamhet. Händelsen tyder på att den endast kan ha utförts av brottslingar som fortfarande strövade omkring i bergen och som hade kontakter med civilbefolkningen. De tyska militärmyndigheterna genomförde omedelbart nödvändiga repressalier såsom gripande av gisslan, avväpning av befolkningen etc. Alla militära räder efter förövarna misslyckades.
Inrättandet av en särskild insatsstyrka tillsammans med den norska beredskapspolisen har nu lett till att detta mord har kunnat lösas. Gärningsmännen har gripits under de senaste dagarna:
1. Johansen, Jørgen, född 20 oktober 2010 Lillestrøm, bosatt i Nittedal, gift, lantarbetare.
2. Johansen, Hans, född 7 september 2001 Lillestrøm, bor nära Nittedal, ogift, lantarbetare.
3. Fjeldheim, Georg Nikolai, född 15 februari 1996 i Norderhov nära Hønefoss, bor i Oslo, Hertug Skulesgt. 6/I, änkling, tre barn, taxichaufför.
4. Hagen, Carsten, född den 24 juli 2010 i Bærum, senast bosatt Grand Hospiz på Bryne nära Stavanger, ogift, snickare.
5. Johansen, Erik Bernhard, född 19 september 2001 i Hønefoss, bosatt i Oslo, Hegdehaugsveien 20, gift, sjöman.
Den sjätte gärningsmannen är fortfarande på flykt. Namn: Arne Kjelstrup: Arne Kjelstrup, född 1913, bosatt i Stabæk, Utsiktsveien 10, yrke: elev vid Tekniska Högskolan. Han vistas för närvarande i Sverige och studerar där.
Vapen som användes av norrmännen
Brengun:
.303 brittisk kaliber
Gasdriven
Vikt oladdad 10,35 kg
Längd: 1156 mm 1156 mm
Pipans längd: 635 mm
Magasinskapacitet: 30/100 patroner. Vanligtvis användes ett 30-skottsmagasin och sedan med 28 skott för att förhindra fastkörning.
Krävde två man. En skytt och en laddare.
Effektivt skjutavstånd: 500 yards = 457 m
Max. Skottavstånd: 1850 yards = 1690 m
Krag-Jørgensen M-1894 och M-1912:
Kaliber: 6,5 x 55 mm
Repeterande gevär
Vikt oladdad: M-1894 ca 3,9 kg - M-1912 ca 3,8 kg
Total längd: M-1894 126 cm - M-1912 111 cm
Magasinets kapacitet: 5 skott
Effektivt skjutavstånd: 400 m
Noggrannhet på ca 200 - 300 m

Tillkännagivande av Pellengahr 26.05.40. Källa: Frank Magnes

HMS Glorious

Den 8 juni 1940 tog det brittiska hangarfartyget HMS Glorious och de jaktplan som eskorterade det överraskades av de tyska slagskeppen Scharnhorst och Gneisenau i Norska havet. Vad som sedan hände är delvis hemligstämplat fram till 2041.

Johan Lupander

Bbåda Glorious och hennes systerfartyg Courageous och Furious (halvsyster) från första världskriget, var resultatet av de mycket innovativa tankarna hos marinchefen amiral Jacky Fischer och, i viss mån, marinminister Winston Churchill. Redan i början av första världskriget hade de två kläckt en plan för att landstiga stora brittiska eller ryska arméstyrkor på den nordtyska Östersjökusten för att hota Berlin och vinna kriget i ett enda slag.
En sådan operation skulle kräva stöd i form av slagskepp med tunga vapen, men som inte utan större problem skulle kunna operera i Östersjöns relativt grunda vatten. Detta var inte möjligt för befintliga fartyg av denna typ och inte heller för fartyg under konstruktion.
Glorious beställdes i mars 1914 och kölsträcktes ett par månader senare. Samtidigt fattades ett politiskt beslut om att begränsa storleken på nybyggda örlogsfartyg till maximalt lätta kryssare. För att kringgå detta beslöt Fisher att hon och hennes systerfartyg skulle klassificeras som "Large Ligth Cruisers", trots att det var uppenbart utifrån deras storlek, fart och beväpning att de var att betrakta som slagkryssare och inget annat. Redan då hade tankarna på operationer i Östersjön skrinlagts till förmån för den senare så ökända landstigningen i Dardanellerna, men byggandet av de tre fartygen fortsatte ändå. Glorious togs i tjänst i början av 1917 och deltog i operationer i Nordsjön, som kulminerade i en strid i Helgolandsbukten i november samma år.
År 1922 i Washington slöt de segrande parterna ett avtal för att förhindra en ny kapprustning inom marinen. Detta innebar att många äldre slagskepp skulle skrotas, medan andra skulle byggas om till hangarfartyg, och Glorious och hennes systerfartyg ansågs vara särskilt lämpliga för denna nya roll. För Glorious del pågick ombyggnaden mellan 1924 och 1930 och innebar att hon fick ett sammanhängande flygdäck, dock inte över hela fören, och en brygga med skorstensintag på flygdäckets högra sida. När hon återgick i tjänst i sin nya utrustning alternerade hon mellan den brittiska Medelhavsflottan och Home Fleet fram till krigsutbrottet 1939.
I april 1940 opererade Glorious utanför Nordnorges kust, där hennes flygplan både attackerade tyska fartyg och, i den mån de kunde, försökte stödja brittiska arméförband som bekämpade tyskarna som hade invaderat det norska fastlandet. Vid den här tiden var Glorious utrustad med Sea Gladiator jaktplan och Swordfish topedo/bombplan. Denna typ av flygplan var långt underlägsna de tyska typerna som de stred mot. Vad som var minst lika illa, och som hade stor betydelse för händelserna i början av juni, var att Guy D'Oyly-Hughes, som förde befälet över Glorious, hade fått närmast kultstatus inom Royal Navy genom sina insatser under första världskriget. Vid mogen ålder hade han genomgått flygutbildning, vilket i sig inte var ovanligt för officerare som ville förbättra sina karriärmöjligheter, men även om detta innebar att han kunde flyga ett flygplan saknade han både erfarenhet och formell utbildning för att leda hangarfartygsbaserade flygförband i strid. Detta gällde särskilt de tekniska och taktiska färdigheter som krävdes för att uppfylla en sådan ledarroll på ett hangarfartyg. Kommendörkapten J.B. Heath var ansvarig för Glorious flygtjänst, särskilt användningen av flygplan och enheter i stridsoperationer, och var en flygtjänstspecialist med många års erfarenhet bakom sig. Eniga vittnesmål berättar om allvarliga slitningar mellan befälhavaren och hans officerare som ansvarade för den operativa flygledningen, där Hughes regelbundet avfärdade eller ignorerade den oerfarne befälhavarens råd.
Under operationer utanför Norges kust fick Glorious i mitten av maj en förfrågan om att stödja de brittiska styrkorna med en flygattack mot tyska arméstyrkor. Flight Lieutenant Heath insåg att målets position var felaktig och att fartygets flygplan inte hade några bomber som var lämpliga för ändamålet. Med stöd av den ansvarige divisionschefen förklarade han detta för fartygets befälhavare, som reagerade med ilska och beordrade dem att planera och genomföra attacken. När de båda vägrade att utföra ordern, med hänvisning till de dåliga utsikterna till framgång jämfört med risken för stora förluster, meddelade Hughes att han skulle ställa de två officerarna inför krigsrätt så snart de var tillbaka i hamn, och han satte också Heath i arrest. När Glorious anlöpte hamnen den 21 maj fick Heath lämna fartyget i väntan på krigsrätten, medan divisionschefen fortsatte på sin post utan vidare åtgärder. Det fanns dock inte tid att hålla någon krigsrätt innan Glorious seglade mot Nordnorge igen den 24 maj.
Som en följd av den allmänna krigssituationen tvingades de allierade styrkorna också att börja evakuera Norge. Glorious tog därmed ombord resterna av två divisioner av Royal Air Force-jaktplan, varav ett antal Hurricanes - utan bromskrokar - lyckades landa på flygdäcket. En unik prestation fram till dess.
Tidigt på morgonen den 8 juni begärde befälhavaren på Glorious tillstånd för sitt fartyg att segla till Scapa Flow utan att invänta den evakueringskonvoj som höll på att organiseras, för att "påskynda den planerade krigsrättsprocessen". Begäran grundade sig på en order från befälhavaren för Home Fleet och beviljades omedelbart. Glorious avseglade på morgonen samma dag, eskorterad av jagarna Ardent och Acasta.
Några dagar tidigare hade den brittiska underrättelsetjänsten snappat upp radiotrafik som tydde på att tunga tyska krigsfartyg var på väg norrut mot Norska havet. Detta meddelades flottstaben, som inte vidtog några åtgärder. I början av juni hade de tyska slagskeppen Scharnhorst och Gneisenau fått i uppdrag att göra en svepning i Norska havet för att om möjligt ingripa mot de allierade transporterna till och från Nordnorge, som man visste pågick. På morgonen den 8 juni fick Scharnhorst och Gneisenau samt det brittiska sjukhusfartyget Atlantis ögonkontakt i ett område cirka 550 kilometer väster om Narvik. I enlighet med gällande konventioner avstod de tyska fartygen från att angripa Atlantis, som i sin tur inte kunde rapportera sitt möte med de tyska fartygen via radio. Den brittiska marinledningen, liksom alla brittiska örlogsfartyg, var således helt ovetande om att tyska slagskepp befann sig mitt i det område där både Glorious och flera konvojer från Norge skulle passera under de närmaste dagarna.
På eftermiddagen samma dag Glorious och hennes eskort i samma område väster om Narvik och seglade sydsydväst med 17 knop i en formation av jagare nära hangarfartyget. Vädret var bra med god sikt och en svag bris. På Glorious hade besättningen reducerats till basberedskap för att ge dem en chans att vila, det fanns inga flygplan på hangardäcket med hög startberedskap, den högsta utsiktspunkten, "kråkboet", var obemannad och av fartygets totalt 18 ångpannor var endast 12 i drift. De återstående sex var avstängda och det kunde ta en halvtimme för en avstängd panna att börja producera ånga igen. Visserligen fanns det ett Swordfish-plan nere på hangardäcket med tio minuters standby.
Klockan 16.45 kunde man se rök från Scharnhorst i öster. Det tog ytterligare 15 minuter innan de utländska fartygen kunde ses från Glorious brygga. Under den tiden hade de båda slagskeppen ändrat kurs för att undersöka varifrån röken kom och börjat öka farten till högsta möjliga nivå. På Glorious beordrades jagaren Ardent att fastställa de främmande fartygens identitet, samtidigt som order gavs om att ta upp Swordfish-planen på flygdäck. De sex avstängda ångpannorna startades.
Klockan 17.13 kunde Scharnhorsts centerskop klassificera fartygen i skopet och några minuter senare blinkade Ardent med sina identifieringsljus för att få en reaktion från de ännu okända fartygen. När det inte kom någon reaktion signalerade Ardent Ardent signalerade detta negativa resultat till Glorious, där ordern "Ship ready" först nu gavstt. Samtidigt började kontaktrapporter från hangarfartyget att sändas ut på två olika radiofrekvenser. Avståndet till fienden var då cirka 28 kilometer och därmed redan inom det maximala skjutområdet för de tyska 28 cm kanonerna. Ardent befann sig närmare de tyska fartygen än så och Gneisenau besköt henne med 15 cm sekundärt artilleri i tre minuter innan jagaren blev osynlig bakom rökridån. Strax dessförinnan hade hon avfyrat en salva med två torpeder mot slagskeppet. Tyskarna träffade Ardent med en granat som tvingade henne att sakta in, och torpedsalvan missade sitt mål.
Under tiden hade Glorious delvis dolts bakom den rökridå som Acasta hade börjat lägga ut, medan tre Swordfish-plan fördes upp till flygdäcket och gjordes startklara.
Men tid och låg stridsberedskap gjorde att planen inte var beväpnade med torpeder, och två av dem hade sjunkbomber avsedda för ubåtsmål medan det tredje var obeväpnat!
Kl. 17.32 öppnade Scharnhorst eld mot Glorious på 26 kilometers avstånd. Den första salvan träffade på för kort avstånd och följdes av den andra som gick över målet. De brittiska jaktplanens rök var mycket effektiv och lyckades hålla hangarfartyget dolt för den tyska elden under en lång tid. En granat från den tredje salvan avfyrades kl. 17.39 på ett avstånd av 24.175 meter och träffade mitt på flygdäcket - ett rekord som aldrig sedan dess har överträffats vid långdistansbeskjutning till sjöss. Flygplanen på däck kastades överbord och en kraftig brand på de underliggande hangardäcken omöjliggjorde vidare flygverksamhet. Acasta fortsatte att lägga ut rök och båda jaktplanen besköt de tyska fartygen så snart tillfälle gavs. Klockan 17.47 lyckades Ardent träffa Scharnhorst med en 12-centimetersgranat, men inte helt oväntat utan effekt.
Slagskeppet försökte nu öka farten för att kunna manövrera runt röktäcken och undvika de torpeder som Ardent avfyrade i salvor om en eller två, vilket hela tiden tvingade dem att vara medvetna om hotet och försöka manövrera bort från det. Tyskarnas huvudartilleri avfyrade två till tre salvor i minuten mot Glorious, och kl. 17.56 träffade de masten mittemot bryggan. Nästan alla på bryggan dödades, inklusive befälhavaren. Lite senare trängde en granat in i maskinrummet midskepps och slog ut det. Glorious tappade nu fart och fick allt större slagsida. Andra träffar hade redan orsakat bränder i hangarutrymmena, som gav ifrån sig svart rök. Nästan samtidigt träffades Scharnhorst när ett ångrör i panna nummer 1 brast, vilket tvingade henne att sakta in. Gneisenau tog nu ledningen i den tyska kolonnen och koncentrerade sin eld mot Glorious (och Acasta med sitt sekundära artilleri), medan Scharnhorst besköt Ardent med sitt sekundära artilleri och fick flera träffar.
Klockan 18.22 kunde de tyska slagskeppen se hur Ardent, som hade skjutits i bitar, kantrade och sjönk. Livflottar omringade platsen och en minut senare var Scharnhorst tvungen att göra ännu en undanmanöver för att undvika den tappra jagarens sista torpedsalva. Nästan samtidigt bestämde sig Acastas befälhavare för att ge upp försöken att gömma den brinnande Glorious bakom ännu mer rök, och i stället anföll de tyska fartygen med kanoneld och torpeder. Klockan 18.33 avfyrade Acasta en salva om fyra torpeder som kunde ses från Scharnhorst en minut senare en minut senare. Acasta vände då runt och sökte tillfälligt skydd i sin egen rök.
Acasta började nu en dödlig kurragömmalek med den tyska pansarkolossen, dök upp ur röken, avfyrade några kanonsalvor och hotade med torpeder innan hon försvann tillbaka in i röken innan de tyska skyttarna kunde träffa henne. Glorious tappade gradvis fart, bränderna ombord gav upphov till tjock rök och hon fick allt kraftigare slagsida. Gneisenau manövrerade sig allt närmare hangarfartyget och låg till slut på ett avstånd av bara 9.000 meter, där hon fortsatte att beskjuta fiendefartyget med slagskeppsartilleri med hög precision och kort räckvidd. Klockan var då 18.36. Samtidigt gick Acasta ut ur röken med en ny attack och avfyrade sina återstående fyra torpeder. Klockan 18.39 träffade en av dessa torpeder sitt mål under slagskeppets vattenlinje och en hög vattenpelare steg upp vid Scharnhorsts aktre kanontorn. Nedslaget och vibrationerna gjorde att fartygets eldledningsradar tillfälligt sattes ur funktion och 46 av besättningsmännen dödades. Tjock rök vällde ut från det bakre kanontornet när en mindre brand bröt ut i golvet och tornet måste evakueras. Vatten strömmade in i de många hålrum som orsakats av kollisionen, styrbords turbin måste stoppas och de bakre ammunitionsförråden fylldes med vatten som en försiktighetsåtgärd. När turbinen startades igen uppstod kraftiga vibrationer och man befarade att propellrarna skulle skadas. Ur tyskt perspektiv hade torpeden träffat på sämsta tänkbara ställe och sprängt ett 9 x 14 meter stort hål i skrovet, vilket skulle få långtgående konsekvenser på både kort och lång sikt. Klockan 19.05 började fartyget ta in vatten även i det mellersta turbinrummet, vilket tvingade turbinen att stängas av. Scharnhorst hade nu bara en fungerande ångturbin i drift.
Glorious och Acasta sjönk omkring kl. 19.15 efter att ha blivit ytterligare beskjutna. Slaget var över och när de tyska fartygen passerade en bit från folkmassorna av överlevande och livflottar sänkte de sina fanor till halvmast och bemannade relingarna för att visa sin respekt för en modig motståndare. Därefter styrdes kursen mot Trondheim. Skadorna på Scharnhorst visade sig vara så omfattande att de endast kunde repareras på varv i Tyskland. Först i november 1940 kunde slagskeppet åter tas i bruk.
Medan den ojämna striden mellan de tyska slagskeppen och de brittiska fartygen pågick, utspelade sig i närheten händelser som skulle bli föremål för kontroverser många år senare. Den tunga brittiska kryssaren Devonshire befann sig i området på ett mycket speciellt uppdrag: evakueringen av den norska kungafamiljen, den norska regeringen och möjligen också en del av de norska guldreserverna - på väg från Nordnorge till Storbritannien. Hon hade svurit radiotystnad och hade ingen vetskap om att Glorious befann sig i området. Enligt vittnesmål från en officer i marinkåren upptäckte Devonshires utkikspost två masttoppar i öster cirka kl 17.15. Senare analyser av såväl brittiska som tyska rapporter visar att det är troligt att det rörde sig om Scharnhorst och Gneisenau på ett avstånd av högst 28 nautiska mil (52 km), vilket i så fall innebär ett avstånd till Glorious på cirka 45 nautiska mil (83 km).
Klockan 17.13 och 17.20 skickade Glorious ut ett stort antal identiska kontaktrapporter på två olika frekvenser, som båda troligen var felaktiga: "Två slagkryssare bäring 308° avstånd 15 sjömil på kurs 030°. Min position 154° från 69'N 04°'E". (Två slagkryssare bäring 308° avstånd 15 sjömil på kurs 030°. Min position 154 grader från 69'N 04°'E). Den senare officiella brittiska undersökningskommissionen undersökte om Glorious signaler hade uppfattats av en brittisk radiostation och konstaterade i sin rapport att meddelandet inte hade uppfattats av någon annan än Devonshire, som bara hade uppfattat fragment av ett meddelande som var svårt att tyda. Detta står i klar kontrast till de uppgifter som framkom i samband med inspelningen av ett TV-program, där sex av Devonshires besättningsmän som arbetade med signaltjänsten eller på bryggan uppgav följande:
"Den signal som mottogs kl. 17.20 var fullt hörbar och dekrypterades och vidarebefordrades till bryggan.
Den högste officeren ombord, viceamiral John Cunningham, beordrade omedelbart att innehållet i meddelandet inte skulle vidarebefordras och att både signalblanketterna och telegrafistens signalloggbok omedelbart skulle överlämnas till amiralens adjutant. Detta har aldrig återfunnits.
När Glorious position hade plottats beordrade amiralen att kursen skulle ändras bort från fartyget, förutom att öka farten och förbereda kryssarens huvudkanoner. Det bör påpekas att Devonshires viktigaste uppgift i denna situation var att föra sina norska passagerare i säkerhetsäkerhet.signalen ignorerades sedan helt och hållet, både då och senare.
Om uppgifterna om att den mottagna signalen inte vidarebefordrades, åtminstone under några timmar, är korrekta, fick detta katastrofala följder för de överlevande. Eftersom amiral Cunningham inte kunde ha vetat att skadorna på Scharnhorst skulle tvinga de tyska fartygen att fortsätta direkt till norsk hamn, utsattes även andra delar av den pågående evakueringsoperationen för möjlig akut fara till följd av hans beslut.
Glorious gjorde ytterligare försök att rapportera via radio: Klockan 17.52 hörde den tyska signalspaningen huvudsakligen en upprepning av det föregående meddelandet.
Kl. 18.00 uppfattade Devonshire en svag och delvis otydlig signal från Glorious reservsändare
Klockan 18.19 hörde den tyska signalspaningen huvudsakligen en upprepning av föregående meddelande, som också plockades upp av Devonshire. Detta är det enda som nämns i den senare utredningsrapporten
Det är fortfarande ett mysterium varför ingen av jaktplanen försökte skicka en kontaktrapport. I vilket fall som helst blev resultatet att segerhornet på tysk radio var det första den brittiska flottan hörde om sänkningen av Glorious och hennes eskort.
När de brittiska fartygen sjönk lämnade de cirka 800 överlevande i vattnet och på olika typer av livflottar. Dricksvatten och proviant var nästan obefintligt och havstemperaturen var bara några grader. Havet var dock lugnt. Britterna gjorde aldrig något systematiskt försök att hitta eller rädda de överlevande, men natten mellan den 10 och 11 juni räddades 39 överlevande av en norsk ångbåt. Ett norskt fiskefartyg räddade fem män, men tvingades överge de fyra överlevande till tyskarna. Två män från Ardent stod för en otrolig överlevnadshistoria. Efter fem dagar på en flotte på öppet hav räddades de av en tysk flygbåt (en av dem dog strax efteråt). Totalt dog mer än 1.500 britter i samband med sänkningen av de tre fartygen, vilket gjorde det till den incident som krävde flest dödsoffer i den brittiska flottan under andra världskriget.

HMS Glorious under första världskriget, före ombyggnaden.

"När hon återfick sin nya utrustning tillhörde hon växelvis den brittiska Medelhavsflottan och Hemmaflottan fram till krigsutbrottet 1939."

HMS Gloriuos

1915

1918

1935

HMS Glorious i Medelhavet före andra världskriget.

En av de sista kända bilderna av HMS Glorious och hennes eskort innan alla fartygen sänktes i Norska havet.

En av de brittiska Hurricanes som deltog i striderna i Norge 1940. Det här flygplanet lämnades kvar vid Bardufoss, men flera av samma typ fanns med HMS Gloriuos när hon sänktes. Ill: Bengt Stangvik

Fairey Swordfish från 816:e skvadronen på HMS Glorious 1940.Ill: Bengt Stangvik

Karta över de dramatiska dagarna i Norska havet. Karta: Erik Hårberg

Det tyska slagskeppet Gneisenau i början av kriget.

"Glorious tog alltså ombord resterna av två divisioner jaktplan från Royal Air Force, varav ett antal Hurricanes - utan bromskrokar - lyckades landa på flygdäcket. En unik prestation som ingen hade lyckats med tidigare."

Tannenberg 1914

"...några minuter senare blinkade Ardent med sina identifieringsljus för att få en reaktion från de fortfarande okända skeppen."

Det tyska slagskeppet Scharnhorst avfyrar sina kanoner mot HMS Glorious och de två små jagarna.

De brittiska jaktplanen ryker efter att ha träffats av de tyska skotten.

De två brittiska jaktplanen fotograferade när de lade ut rök för att täcka HMS Glorious. Här ser vi HMS Acasta under beskjutning från de tyska slagskeppen.

"En granat från den tredje salvan avfyrades kl. 17.39 från ett avstånd av 24.175 meter och träffade mitt på flygdäcket - ett rekord som aldrig sedan dess har överträffats vid långdistansavfyrningar till sjöss. Flygplanen på däck slungades överbord och en kraftig brand på de underliggande hangardäcken omöjliggjorde vidare flygverksamhet."

Tragedin är ett faktum och HMS Glorious är på väg att gå under med hela sin besättning.

"Devonshire befann sig i området under ett mycket speciellt uppdrag, nämligen evakueringen av den norska kungafamiljen, den norska regeringen och möjligen också en del av de norska guldreserverna - på väg från Nordnorge till Storbritannien."

HMS Glorious efter att hon byggts om till hangarfartyg.

Om artikelförfattaren

Johan Lupander, född 1946, är civilekonom och har under hela sitt liv intresserat sig för militärhistoria, särskilt för förhållandet mellan teknik och taktik. Hans första bok "Midway 1942" utkom i maj 2007 på Norstedts förlag. Han arbetar även som föreläsare, fackboks- och språkforskare samt artikelförfattare för olika förlag och tidskrifter.

"Över sadel!"

Ordern kom högt och tydligt över radion: "Över sadeln!". Flygofficer Bill Herbert såg sin schweiziske ledare, flygofficer Neil Smith, klättra över den karakteristiska "sadeln" med full motorkraft. De två trettoncylindriga Bristol Hercules-motorerna spydde ut svart rök när de kämpade för att komma över den branta åsen. Bill Herbert gjorde samma manöver och på mycket låg höjd flög de två Bristol Beaufighters över Eidheimsbakkene i Volda kommun, även kallad "Sadeln". De två australiska piloterna hade just avslutat en massiv attack mot tysk sjöfart i Ørstafjorden på Sunnmøre - en attack som ändrade taktiken för den här typen av operationer under resten av kriget.

Ove Ass

Över sadeln!

Börklaringen till de många attackerna mot tysk sjöfart på den norska kusten var uppenbar. Den tyska vapenindustrin var mer eller mindre beroende av svensk malm som skeppades från Narvik. Detta förklarar till stor del varför tyskarna satsade så mycket på att erövra Narvik och därmed Ofotenlinjen. En stor del av malmen transporterades också med järnväg från Kiruna till Luleå vid Östersjön och därifrån med fartyg till Tyskland. Denna rutt var isfri endast under halva året, så man hade även en alternativ inrikes rutt i Sverige till en mindre hamn i närheten av Stockholm. Denna hamn hade inte kapacitet att tillgodose tyskarnas behov av malm. Järnmalm från Løkkengruvorna var också viktig. Denna järnmalm skeppades ut från Thamshamn vid Orkanger i Sør-Trøndelag. Man bör komma ihåg att Tysklands järn- och stålindustri var den näst största i världen, efter USA. Transporterna med fartyg blev allt viktigare ju längre kriget fortskred.
För att hindra denna trafik började de allierade, med britterna i spetsen, att minera viktiga områden, särskilt på Mørekusten och i området kring Stadt. Flygräderna blev efterhand allt viktigare för att hindra denna viktiga transport. Huvudansvaret för flygverksamheten tilldelades Coastal Command och Fleet Air Arm. Det senare opererade från hangarfartyg utanför kusten.
Dessa enheter var hopplöst föråldrade när det gällde utrustning. Flygplanen var få och gamla. Det var därför en hektisk period för att ersätta de gamla flygplanen med modern och snabbare utrustning. Man insåg också tidigt att bomber inte var det ultimata vapnet mot tungt bepansrade och eskorterade handelsfartyg i konvojer. Kustkommandots statistik över attacker mot sjöfarten i nordvästra Europa mellan 1940 och mars 1943 var dyster. RAF sänkte 107 fientliga fartyg, totalt 155.076 ton i direkta attacker. RAF förlorade 648 flygplan i dessa attacker. Detta motsvarade 239 ton per förlorat flygplan. För att inte tala om förlusten av flygbesättningar.
För att skydda den tyska sjöfarten längs Norges västkust utvecklades de tyska flygfälten Sola vid Stavanger, Herdla vid Bergen, Gossen utanför Molde och jaktbasen Lade i Trondheim till viktiga motståndare till de allierade flygstyrkor som opererade på den norska kusten. Coastal Command etablerade två så kallade "Strike Wings" i Skottland, en bas vid staden Banff och en annan vid Dallachy. Huvuduppgiften för dessa två "strike wings" var att attackera tyska fartyg som transporterade viktig krigsmateriel till Tyskland. Mot slutet av kriget blev även andra typer av laster viktiga i denna trafik, bland annat fisk. De mottagande hamnarna i Europa låg främst i Nederländerna och norra Tyskland. Detta medförde att flygräderna i stor utsträckning sträckte sig från Nederländerna till södra delarna av Tröndelagskusten. De vapensystem som utvecklades för dessa "strike wings" var torpeder och raketer. Och i viss utsträckning genomförde de rena bombräder.
Det tyska svaret på den ökande frekvensen av attacker var att beväpna handelsfartygen med luftvärnskanoner. Dessutom ökades flottan av så kallade Vorpostenboote (VP) avsevärt. I Norge beslagtogs civila snabbgående fartyg och utrustades med pansar. Framför allt valfångare och större fiskebåtar gynnades. Pansaret bestod främst av 20 mm kulsprutor och 37 mm Flak. I mindre utsträckning monterades Flak 88 på de större båtarna. Dessa pjäser var formidabla, men särskilt 37 mm Flak var lätthanterlig, hade stor sprängkraft och sköttes av två personer: laddare och skytt. Den mest fruktade typen av utpostbåtar var större handelsfartyg på upp till 8.000 ton. Dessa var bestyckade med alla typer av luftvärnskanoner. Den tyska termen för dessa eskortfartyg var "Sperrbrecher". Konvojerna till och från Norge eskorterades i allt högre grad av Vorpostenboote och Sperrbrechere, utöver alla kanoner på handelsfartygen. Detta innebar att attacker mot konvojer var några av de mest skrämmande och farliga operationer som allierade flygbesättningar kunde delta i.
För att få bättre kontroll över den tyska sjöfarten längs den norska kusten blev det nödvändigt att bygga upp ett underrättelsenätverk. Norska ungdomar korsade Nordsjön i stulna fiskebåtar, segelbåtar - till och med roddbåtar användes för att nå de allierades hamnar på Shetlandsöarna eller i Skottland, innan de anslöt sig till kampen mot Nazityskland. Efter utbildning placerades många av de norska flyktingarna i SIS, Special Intelligence Service, en underrättelsetjänst som placerade sina agenter i det ockuperade Europa. Utrustade med lätta vapen och en radiolänk till England placerades de hos "goda norrmän" eller i tält eller baracker på landsbygden längs kusten. På så sätt rapporterades all tysk fartygsaktivitet på kusten omedelbart tillbaka till underrättelseavdelningarna i England och Skottland.
De tyska konvojerna rörde sig nattetid för att undvika allierade attacker. Under dagen ankrade de i trånga fjordar där det var svårt för allierat flyg att anfalla. Ofta låg utpostbåtar i fjordmynningen med kanoner riktade utåt där en attack väntades.
Så var också situationen natten till den 5 december 1944. Uppe på bergssidan vid Oksavika i Gursken kommun på södra Sunnmøre hade bröderna Ole och Tore Snefjellå sin bas i en egenbyggd barack kamouflerad under en berghammare. Stationen hade kodnamnet "Frey". De hade tjänstgjort inom SIS på flera platser längs den norska kusten innan de nu hade sin bas i Oksavika. De hade kommit över från Shetland i en av de nya ubåtsjagarna som Shetlandsavdelningen hade tagit över från USA. Bröderna landsattes i april samma år och hade kontakt med delar av lokalbefolkningen i Oksavika och ledarna för motståndsrörelsen i Ørsta.
Från sitt gömställe hade de full kontroll över all sjöfart som passerade norrut och söderut runt Gurskøya. På grund av de ökande flygräderna blev de måltavlor när de skickade meddelanden via radio. Dessutom var den tyska kustfästningen vid Bjerkneset på andra sidan fjorden aktiv med strålkastare både kväll och natt. Många gånger var bröderna tvungna att ligga helt stilla medan ljuskäglan svepte över bergssidan.
Den kvällen hade temperaturen sjunkit till strax under 0 grader, det låg lätt snö i luften och det blåste en bris från öster. Bröderna observerade sedan en södergående konvoj som spred ut sig i Ørstafjorden, Voldafjorden och Syvdefjorden, där de kom till vila under bergssidorna. Fyra lastfartyg seglade in i Ørstafjorden och ankrade där. Ett av fartygen som seglade in i Voldafjorden uppskattades vara på mellan 5.000 och 8.000 ton. Detta fartyg ankrade nära de höga och branta bergssidorna innanför Lillebotn i mitten av Straumshamn. Resten av den tyska konvojen tog sin tillflykt till Syvdefjorden. Konvojen skyddades av två utpostbåtar. Ute i Ørstafjorden låg Vorpostenboote VP 6805 med det tyska namnet "Geuse". Detta var den beslagtagna valfångaren "Torgny" från Steinshamn, nu utrustad med flera 20 mm batterier och en 37 mm Flak. I Voldafjorden låg systerfartyget VP 6806 med den del av konvojen som befann sig där.
Ett radiomeddelande skickades omedelbart från "Frey" med korrekt antal fartyg, storlek och position.
Konvojen i Ørstafjorden observerades också av andra vaksamma ögon. De två bröderna Jon och Sigurd Vinjevoll hade varit ute vid kvarnhusen i Skorgeura på norra sidan av fjorden och malt säd. Detta var olagligt och kvarnarna hade förseglats av sheriffen. Men bröderna hade lossat lite på förseglingen och tidigt på morgonen var de på väg hem. De såg skuggorna av fartygen och hörde hur ankarkättingarna rasslade när fartygen hittade sina tilldelade platser. I en viskning enades bröderna om att detta kunde innebära fara för attack. Båda var medlemmar i motståndsrörelsen i Ørsta, och Sigurd var till och med ledare. Jon var också medlem i byns nybildade hjälpkår. Bröderna förberedde sig nu mentalt på ett eventuellt anfall och dess konsekvenser.
Ledaren för den tyska konvojen i Ørstafjorden hade nu fördelat fartygen till platser i fjorden där de kunde vara relativt säkra. Kaptenen på den 2.000 ton tunga D/S:en "Albert Janus" bad om tillstånd att få ankra i den innersta delen av fjorden, vid Ose. Motvilligt gav konvojledaren tillstånd till detta. D/S "Cygnus" lade till mitt i Ørsta, under de branta bergen. De två sista två sista fartygen, D/S "Radbod" och M/S "Dockenhunden", dockade i Selbervika på södra sidan av Ørstafjorden. VP 6805 svepte sedan över fjordmynningen från norr till söder, eftersom ett eventuellt anfall förväntades komma från väster, dvs. in i fjorden.
Baserat på rapporterna från Snefjellåbröderna sattes baserna Banff och Dallachy i Skottland i beredskap. Det beslutades att det stora moderna lastfartyget i Voldafjorden skulle prioriteras som ett attraktivt mål tillsammans med de andra fartygen där. Även fartygen i Ørstafjorden prioriterades framför dem i Syvdefjorden.
Varje dag under hösten rekognoscerades den norska västkusten av spaningsflygplan från basen i Banff. Flygplanen gav sig iväg tidigt på morgonen och fyllde i de luckor som kunde uppstå i SIS övervakning av kusten. Denna morgon var en Mosquito på vingen i området kring Stadt. Strax före kl. 12.00 (rapport från "Geuse" kl. 11.58) kom den in över land från Sunnmøre och Ørsta på hög höjd från sydost. Flygplanet observerades omedelbart av civilbefolkningen och även av de tyska båtarna. Den tyske sjömannen Kurt Heinowitz på "Geuse" beskriver detta i ett brev till Ålesund Museum: "Gegen Mittag hörten vi den Aufklärer und wussten heut steht uns noch was bevor". Order om förberedelser gavs till alla tyska fartyg. Ammunition fördes fram och kanonerna laddades och var redo för strid. VP 6805 återupptog patrulleringen i fjorden med alla kanoner riktade mot väster.
Den Mosqito som observerade konvojen i Ørstafjorden skickade ett meddelande tillbaka till Skottland och bekräftade sin position och sitt nummer. Dessa plottades i operationsrummen på de två baserna. Därefter planerades attackerna och order gavs.
Banff Strike Wing, utrustad med Mosquitos, fick i uppdrag att anfalla konvojen i Voldafjorden. Totalt användes trettiofyra flygplan för denna attack. Fjorton från 248:e skvadronen, tolv från 143:e skvadronen, åtta från 235:e skvadronen och ett fotoflygplan från 138:e skvadronen skulle dokumentera anfallet på film. Ledare för Banff Strike Wings var Wing Commander Bill Sise.
Dallachy Strike Wings tilldelades attacken i Ørstafjorden. Elva flygplan från Australiens 455:e skvadron och fem flygplan från Nya Zeelands 489:e skvadron var förberedda för attacken. Attackvågen eskorterades av sex Mustang-jaktplan från 315:e skvadronen från Peterhead.
Från kl. 11.48 och framåt lyfte alla flygplan från Banff och Dallachy. De mötte eskorten så snart de befann sig över Nordsjön.
Mosquitoes från Banff hade högre fart än Beaufighters från Dallachy och nådde land på Ytterøyane kl. 14.07. När de flög över Svelgen/Nordgulenfjorden såg de till sin förvåning två tyska konvojer som låg för ankar mitt i fjorden. Där möttes de nordgående och sydgående konvojerna. Det var naturligtvis frestande mål och några av Mosquitoes fick lov att attackera ett par av fartygen med 20 mm kanoner innan de fortsatte mot Voldafjorden. Det observerade bytet i Nordgulen måste verkligen ha frestat WC Bill Sise. När han stötte på sitt ursprungliga mål i slutet av Straumshavn i Volda insåg han snabbt att det största målet var omöjligt att anfalla på grund av terrängformationerna. Styrkan beordrades då tillbaka till Nordgulen/Svelgen, där en massiv attack inleddes tre minuter efter att Dallachy Strike Wings hade passerat på väg till Ørsta.
Tyskarna var nu varnade i hela området, från Ytterøyane till Ålesund. På VP 6805 observerade kaptenen "mer än 50 Mosquitos" mot fjällen i Voldafjorden. Det var Banff Strike Wing som omgrupperade för anfallet i Svelgen. Alla kanoner på "Geuse" pekade nu västerut, den riktning från vilken de förväntade sig attacken. Det var tyst i några minuter innan ljudet av de vrålande Bristol Hercules-motorerna på Beaufighterna hördes allt tydligare. På däck på VP 6805 "Geuse" såg sjömannen Kurt Heinowitz de första Beaufighterna komma i hög fart strax ovanför Eidheims sluttningar, kallade "The Saddle". I sitt brev till Ålesund Museum skriver han: "Dann plötzlich begann der angriff, von allen seiten kamen sie, jedes schiff hatte mit sich selbst zu tun!" "Plötsligt började anfallet, från alla håll kom de, varje fartyg fick klara sig självt." Man kan förstå det kaos som uppstod, först när de mer än trettio Moquitos från Banff Strike Wing observerades på väg mot Bremanger och sedan Beaufighters från 455 Sqd. Planen från 455 Squadron hade kodmarkeringar som började med UB- på flygplanskroppen. Nu var också eskorten av Mustang-jaktplan på plats i så kallad "high cover" över Ørstafjorden. Ljudet var öronbedövande mellan bergen, och på gårdarna runt fjorden fann civilbefolkningen skydd bakom tjocka ladugårdsväggar och i källare. Värst var det för skolbarnen i Ørsta centrum, som just hade avslutat skoldagen och var på väg hem.
Den första vågen leddes av skvadronchefen Pilcher i flygplanet med kodbokstäverna UB-D. F. Proctor i UB-F och Addison i UB-J följde i tät formation. De var på jakt efter "Albert Janus", som låg på botten av Ørstafjorden. För att få bästa möjliga bredsida mot fartyget flög formationen längs norra sidan av Ørstafjorden innan de bröt av mot sydost och anföll "Albert Janus" i hög fart. Kulsprutorna spelade upp där flygplanen sköt in i fartyget. De fyra 20 mm luftvärnskanonerna i fören, på bryggan och i aktern sköt vilt mot flygplanen. Piloterna kände att de flög in i en tunnel av glödande kulor där spårljusammunitionen visade skyttarna deras siktlinje.  När strömmen av kulor nådde fartygssidan avfyrades raketerna. Rökstrimmor indikerade träffar på fartygssidan och överbyggnaden på "Albert Janus", medan höga vattenpelare visade var några av raketerna träffade vattnet nära fartyget. Omedelbart efter att raketerna hade avfyrats satte piloterna fart på motorerna och lyfte mot öster med svart rök från avgasrören på de kraftfulla Herkules-motorerna. I Ørsta centrum låg DS "Cygnus" förtöjd. Det var ett norskt fartyg med norsk besättning. Trots att det var märkt med norsk flagg på sidan hade fartyget skjutvapen ombord. Men den norska kaptenen vägrade att låta de tyska skyttarna skjuta. I de allierades rapporter efter attacken sägs det att den norska flaggan på fartygets sida förhindrade en attack mot fartyget den här gången.
När den första vågen, ledd av Pilcher, kom in i området över Ørstafjorden bestämde sig ledaren för den andra vågen, Neil Smith, för att ändra taktik. Han beordrade de två andra flygplanen i vågen att följa efter österut på Voldafjordens norra sida. I hög fart och dolda av bergen flög de över Volda centrum och cirklade runt berget Melshornet, som ligger öster om både Volda och Ørsta centrum. Nu fick Neil Smith en förfrågan från UB-M, med Winter som pilot, om tillstånd att delta i attacken. Winter var outrider och hade nu observerat den del av konvojen som låg mitt i Volda-fjorden. Nu var han redo att använda sina åtta raketer mot ett lämpligt mål. Neil Smith gav Winter grönt ljus för anfall och UB-M anföll som ett enda plan strax innan de tre andra Beaufighterna dök upp bakom Melshornet. Winter noterade att flera av hans raketer träffade fartyget. Med full gas på motorerna anföll de tre Beaufighterna från öster i Neil Smiths "Albert Janus". En andra våg väntades på "Albert Janus", men inte från öster. Winter fortsatte västerut över fjorden mot ett nytt mål, samtidigt som de tre andra Beaufighters började skjuta med sina kulsprutor.
Skolbarnen från Velle skola befann sig nu mitt i skottlinjen, liggande i dikena längs den gamla vägen mellan Ørsta och Volda. Det fruktansvärda ljudet av dånande motorer, kulspruteeld från flygplanen och luftvärnseld från "Albert Janus" kompletterat med de höga smällarna från detonerande raketgranater var en skrämmande upplevelse för många av barnen. Kulorna tjöt över dem och stänkte mögel och jord på sin väg mot "Albert Janus".
Kulorna från kulsprutorna slog in i fartygssidan och snart var tjugofyra raketer på väg mot det dödsdömda fartyget. På bryggan på "Albert Janus" rådde blodigt kaos. Kaptenen hade redan dödats, och nu hade en av skyttarna fått båda fötterna avskjutna. Blodet flödade. Rop och skrik blandades med stridsdånet.
Neil Smith bröt av mot nordväst efter attacken. I navigatörssätet bakom Neil Smith fotograferade och observerade navigatör Jones hur raketerna hade träffat. Han såg också att Hakewill och Herbert, som varbakom dem avfyrade Hakewill och Herbert sina raketer mot "Albert Janus" innan de bröt upp och anslöt sig till Neil Smith igen. Neil Smith beordrade sedan en attack med kulsprutorna mot VP 6805, som fortfarande befann sig längst ut i Ørstafjorden mellan Hagen och Sørheim. Alla tillgängliga kanoner, både 20 mm och 37 mm, avfyrades mot förbipasserande flygplan. "Dockenhunden" och "Rabod" låg förtöjda i Selbervika tillsammans med två mindre snabbgående båtar. Från de två mindre båtarna avfyrades kulsprutor oavbrutet mot förbipasserande flygplan. "Dockenhunden" var nu redo att lämna platsen och ge sig ut i fjorden.
Winter besköt nu redan "Geuse" med sina kulsprutor. På låg höjd över fjorden observerade han ett antal träffar på vaktbåten, som försvarade sig med alla tänkbara vapen. Winters attackhöjd var mellan fem och tio meter över havsytan under attacken. Neil Smith var den förste i sin besättning som gick till attack. Spårämnen från kulorna visade var kulregnet från "Geuse" var, och lyckligtvis för Neil Smith blev det inga träffar på hans älskade UB-Q. Plötsligt ser han en skugga av ett passerande flygplan i sin egen kulström. Det var Winter, tillsammans med navigatören Dunshea, som passerade genom Neil Smiths kulström på låg höjd över "Geuse".
Ombord på UB-M konstaterade besättningen att flygplanet hade träffats och höger motor började omedelbart att missta sig. I masttoppshöjd avbröt Neil Smith anfallet och beordrade de andra "över sadeln". I navigatörssätet bakom Herbert satt Jack Tucker och observerade attacken. Han observerade att UB-V fick en direkt träff i höger motor. Med alla vapen i högsta hugg kraschade Hakewill sitt flygplan in i VP-6805 med med förödande effekt.
Ombord på "Geuse" observerade Kurt Heinowitz attacken på sitt eget sätt. Han beskriver attacken från Winter på följande sätt; - "...fast zur gleichen Zeit kam eine Maschine von Portbord, wir beschossen uns gegenseitig..."
Sedan fortsätter han ..."aber der eigentliche Hauptangriff erhielten wir von Vorn von 3 maschine..." Så här beskriver han attacken från Smith, Herbert och Hakewill. Resten av attacken har uppenbarligen bränt sig in i hans minne. I brevet skriver han i detalj om vad som hände sedan. Ett helvete av träffande granater, ljudet av vrålande motorer och skottlossning samt sårade och döda kamrater. Han berättar historien om skytten Ernst Heinelt på Flak 37 och hans laddare Hans Regmann. Heinelt avlossade sina två sista skott mot Hakewill, det första missade men granat nummer två träffade den högra motorn och exploderade i ett eldhav. han skriver: "... sein zweites schoss er genau in die Propellernabe, sein Propellerhälfte sclug bei uns in die Brücke ein und blieb dort stehen..." Skott nummer två från Heinelt träffade höger motor, Hakewill styrde planet in i "Geuse" med eldgivning. Höger vinge träffade bron och ett propellerblad fastnade i brokonstruktionen. Den vänstra vingen svepte Heinelts kanoner ut till havs. Endast en kanon var oskadad, den aktre 20 mm kanonen. Men det fanns ingen som kunde bemanna den; fyra döda och tolv sårade låg blödande på "Geuse". Ingen av de överlevande kunde bemanna den sista kanonen.
Hakewills plan kraschade i havet 20-30 meter från "Geuse". Det sjönk snabbt och Hakewill kunde inte räddas. Snart visade brinnande bränsle på havet var planet hade sjunkit.
På land, vid Lystad skola på norra sidan av Ørstafjorden, stod sextonårige Sverre Hagen tillsammans med en handfull tyska soldater som högg ved i området. Han såg de tre flygplanen i Neil Smiths sveit attackera "Geuse". Det blev en duell mellan de anfallande flygplanen och alla kanoner på "Geuse", där eldiga spårljuskulor fyllde luften tillsammans med ljudet från motorer och kulsprutor - det var en duell på liv och död! Plötsligt ser Sverre något falla från ett av flygplanen, och sedan en fallskärm som öppnar sig delvis innan den träffar havet. Utan att tveka springer Sverre den korta sträckan ner till strandkanten, drar fram pråmen och styr mot den punkt där fallskärmen föll ner i havet. Detta var i området kring Klubben på södra sidan av Ørstafjorden. Orädd ror han ut för att rädda liv medan luften fortfarande är fylld av anfallande flygplan. Samtidigt som Sverre ror mot fallskärmen kommer fem nya plan från 489 New Zealand Squadron in över fjorden på relativt hög höjd. De flyger ett varv över västra sidan av Ørstafjorden för att få en överblick innan ett anfall beordras mot "Radbod" och "Dockenhunden" i Selbervika. "Dockenhunden" var ett relativt modernt fartyg med dieselmotorer och satte genast kurs ut ur fällan och ut ur fjorden. "Radbod" hade inte stimmet uppe på sin ångmaskin och gjorde sig redo att försvara sig. "Radbod" hade endast ett pansar, en 20 mm enkel Madsen kulspruta akterut.
Sverre Hagen hittade fallskärmen i havet vid Klubben på södra sidan av fjorden. Han drog upp den i båten, men det fanns ingen i selen. Han packade snabbt upp den i båten och rodde tillbaka till stranden vid Lystad. Medan de nyzeeländska planen avslutade sin attack mot "Radbod" gömde Sverre fallskärmen mellan några stenar och täckte den med grenar och mossa så att den blev helt dold. På skolgården jublade de tyska soldaterna över nedskjutningen av Hakewill.
I luften över Ørstafjorden anslöt sig UB-X med piloten Dunn och navigatören Blackshaw lite sent till anfallet. Han observerade att huvuddelen av flygvapnet koncentrerade sig på "Albert Janus" mitt i fjorden. Han valde att följa efter när Neil Smith attackerade "Geuse" med sitt svärd. Dunn noterade att "Radbod" och "Dockenhunden" låg oskadda i Selbervika, inte långt från "Geuse". Han bestämde sig snabbt för att använda sina åtta raketer mot "Radbod", gjorde en stor vänstersväng och tog sikte. Den tyske skytten på marken vid "Radbod" sköt med sin enda 20 mm utan att träffa. Dunn såg på när strömmen av kulor plaskade sin väg mot "Radbod". Där var den första träffen! Han avfyrade omedelbart raketerna och avbröt attacken. Han noterade att fyra av raketerna träffade mittskepps, medan de sista fyra gick i vattnet nära fartygssidan.
Den tyske kaptenen på "Radbod" bestämde sig för att evakuera fartyget när de fem flygplanen från 489:e skvadronen samlades längst in i fjorden för att anfalla. I full fart sköt de sig in på "Radbod", som nu stod i brand efter Dunns attack. Flygplan efter flygplan överöste fartyget med 20 mm granater innan de på låg höjd flög över Digernes och anföll "Albert Janus", som brann vid Ose. Inga skott avlossades från "Radbod" mot nyzeeländarna, av vilken anledning är inte känt. Ombord på "Geuse" var det en hektisk tid för att rädda de skadade besättningarna. När 489 sq kom in över fjorden noterade befälhavaren på "Geuse" att eskortfartyget var helt försvarslöst. Som Heinowitz skriver i sitt brev: "...ett andra angrepp hade vi knappast överlevt, bara ännu ett skott i ryggen...". Han uppskattade att de inte skulle ha överlevt en andra attack med bara en kanon kvar och ingen oskadad skytt som kunde använda den.
Befälhavaren på "Geuse" observerar hur styrkan från 489 går i position för att anfalla "Radbod". Han rapporterar att det var sju flygplan som anföll med kulsprutor och raketer. Flygplanen från 489 sq var inte utrustade med raketer, men han observerar träffar från Dunns raketer midskepps på "Radbod", både över och under vattenlinjen.
På "Radbod" började besättningen omedelbart att släcka branden midskepps. Men det stod snart klart att fartyget skulle sjunka. Slangar rullades ut när striderna avtog och de kvarvarande flygplanen samlades och satte kurs mot Skottland och sina hemmabaser.
Neil Smith och Herbert lyckades med nöd och näppe ta sig över "The Saddle". På mycket låg höjd snuddade de vid den låga vegetationen på gårdarna vid Eidheim (toppen av The Saddle) innan de satte kurs sydväst mot Nordsjön och hem.
Ovanför bergen på norra sidan av Ørstafjorden befann sig skvadronchefen Pilcher på hög höjd och observerade avslutningen av anfallet. Han insåg att schweizarnas överraskningsattack mot Neil Smith hade varit otroligt framgångsrik. För första gången genomfördes ett anfall från Dallachy Strike Wings från inlandet och ut i fjorden, med all den förvirring som det innebar.
Efter attacken mot "Radbod" och "Geuse" omgrupperade flygvapnet och satte kurs mot Skottland. Det visade sig att två av flygplanen från 455:an var så skadade att de skulle fåproblem att nå hem.
UB-M hade fått sin högra motor utskjuten och haltade över Nordsjön på allt lägre höjd. De flesta av instrumenten var ur funktion. Det stod snart klart att flygplanet inte skulle klara sig tillbaka till Skottland och inte heller Shetland var inom räckhåll. När de nådde cirka 40 miles nordost om Lerwick gjorde piloten A. Winter en perfekt landning på havet. UB-M hade hela vägen eskorterats av Ayliffe och Vigor i UB-R. Winter och Dunshea kröp nu ner i gummibåten, som automatiskt frigjordes och blåstes upp från sin plats i Beaufighterns högra vingrot. Ayliffe fortsatte att cirkla över besättningen i gummibåten tills ett räddningsflygplan från Warwick landade i de höga vågorna, plockade upp besättningen och flög dem till Lerwick. Besättningen hade då varit i gummibåten i nästan tre timmar och var kalla och trötta. Ayliffe och Vigor hade nu använt så mycket bränsle att de landade på Sumburg Hill på Shetland. Här tankade de och tog en välförtjänt vila innan de återvände till sin bas i Banff morgonen därpå.
Väl ute i Nordsjön fick UB-X problem med en av sina motorer. Flygplanet hade träffats av ett antal 20 mm granater efter anfallet och det visade sig nu att även underredet var skadat. Med stora svårigheter lyckades man ta sig över land vid Sumburg och gjorde en perfekt buklandning inte långt från flygbasen. Besättningen kunde oskadd gå bort från vraket.
Pilcher beordrade att attacken skulle avbrytas och resten av planen satte kurs hemåt. Från sitt plan, som befann sig på cirka 1.500 meters höjd nära berget Nivane på norra sidan av Ørstafjorden, kunde han se att "Albert Janus" och "Radbod" stod kvar brinnande efter attacken. Han fick sedan rapporter från de återstående flygplanen innan de satte kurs hemåt.
Ombord på "Albert Janus" evakuerades de sårade i den enda livbåten som var oskadd. De transporterades till Os-fjøra där båthusdörrarna användes som bårar. De sårade fördes sedan i säkerhet bakom tjocka väggar i en lada inte långt därifrån. Den nyinrättade hjälpkåren i Ørsta fick nu sitt elddop. Lastbilar rekvirerades som ambulanser och den lokala läkaren Berg och medlemmar av kåren började arbeta med att rädda liv.
Den svårt skadade VP 6805 "Geuse" haltar in på kajen i Ørsta centrum. De döda lades ut på kajen tillsammans med de döda från "Albert Janus". De många skadade fick första hjälpen av medlemmar ur hjälpkåren och lastades sedan på lastbilen och fördes till sjukhuset i Volda.
"Radbod" evakuerades i ett tidigt skede, eftersom kaptenen ombord bedömde att situationen innebar att fartyget skulle sjunka ganska snabbt. Besättningen försökte driva fartyget mot land för att rädda det, men lyckades inte. När aktern och mittskeppet sakta gled ner i djupet exploderade ångpannan med en kraftig smäll. Stora delar av överbyggnaden slets loss och sjönk tillsammans med fartyget. Ingen skadades på "Radbod" och besättningen kunde samlas på stranden i Selbervika på södra sidan av fjorden.
Ombord på "Geuse" sammanfattade befälhavaren dagen. Samtliga poster på fartyget rapporterade skador och slutresultatet blev 13 skadade och 5 döda. Mellan 300 och 350 skott från Beaufighters kulsprutor hade träffat "Geuse". Lyckligtvis för dem var alla träffarna ovanför vattenlinjen. Överbyggnaden var helt förstörd. Ångrodret fungerade inte, radiorummet krossades och operatören dödades. Två ammunitionsdepåer sattes i brand och ammunitionen exploderade kontinuerligt. Maskintelegrafen fungerade inte och alla hytter förstördes. En av matroserna kopplade om rodret till manuell manövrering, vilket innebar att "Geuse" styrdes genom att ropa kommandon från bryggan till rorgängaren som skötte det manuella rodret i aktern. Allt pansar var förstört, 37 mm i fören och 20 mm på bryggan hade svepts ut till havs och den aktre 20 mm visade sig vara sönderskjuten. Livbåtar och flottar var sönderskjutna och helt värdelösa.
Som nämnts transporterades de döda från "Albert Janus" till en uppsamlingsplats i hamnen i centrala Ørsta tillsammans med de döda från "Geuse". De många skadade från "Geuse" placerades i lastbilar och transporterades till sjukhuset i Volda tillsammans med de skadade från "Albert Janus". Kaptenen på "Geuse" följde med de sårade i en av lastbilarna. Sjuksköterskan Alvhild Inselset, som arbetade på sjukhuset vid den här tiden, berättar om hur det var att ta emot alla de sårade, vissa med fruktansvärda skador. "En av de sårade från 'Albert Janus' hade fått båda fötterna bortskjutna. Hans skador var så allvarliga att han dog nästa dag.
När "Geuse" lade till i Ørsta var Jon Vinjevoll närvarande. Han hade inte sovit så bra den natten, eftersom hans tankar kretsade kring ett eventuellt förestående angrepp på fartygen i Ørstafjorden. Han och hans bror hade diskuterat detta på väg hem från kvarnhusen där de olagligt hade malt säd när konvojen gick in i fjorden i skydd av mörkret. Han räknade till över 300 granatträffar i "Geuse".  De många skadade fördes i land och togs om hand av medlemmarna i hjälpkåren. Så småningom räknade han till nio döda som placerades på kajen.
I hemmen i Ose och Rystene togs skräckslagna skolbarn om hand av föräldrar och släktingar. Upplevelsen av att befinna sig i skottlinjen följde många av dem resten av livet.
När freden kom plockade Sverre Hagen fram fallskärmen som han tidigare hade gömt undan. När han ett par år efter kriget reste utomlands till sjöss sökte han upp föräldrarna till Fredric Gordon Sides, navigatören som hoppade ut från UB-V på låg höjd vid Klubben. Detta var början på en livslång vänskap med familjen Sides, som besökte Ørsta flera gånger. År 1947 finansierade familjen Sides bärgningen av flygplanet i hopp om att hitta kvarlevorna av besättningen. Men några sådana hittades inte. Senare restes den högra motorn på UB-V och den står i dag i en monter bredvid minnesstenen på Lianeset.
Erfarenheter på den tyska sidan
Chefen för 4. Küstenschutzverband (KSV) fick så småningom rapporten från konvojens flottiljchef i Ørstafjorden. Hans slutsats var att utesluta Ørstafjorden som gömställe för framtida konvojer på grund av fjordens breda karaktär. VP 6805 "Geuse" bogserades till en verkstad i Ålesund där fartyget under två månader reparerades och ombyggdes. Nytt pansar monterades. "Geuse" fick två nya Madsen 200 på bryggan, en ny 37 mm på fören och två 20 mm Madsen akter om bryggan. Propellervingen från Hakewills Beaufighter, som satt fast i bryggpanelen, försågs med en mässingsplatta med inskriptionen "Örstafjord 4. 12.1944". Redan i februari 1945 var "Geuse" åter i strid med allierat flyg i Hjørundfjorden.
Tyskarna hävdar att de sköt ner fem flygplan i attacken. I Ørstafjorden sköts dock bara ett flygplan ned och två skadades. Orsaken till dessa antaganden kan vara att Beaufighters motorer vanligtvis spydde ut svart, tjock avgasrök när motorerna snabbt varvades upp. Detta kunde ibland misstas för en brand i motorn.
Hjälpkåren i Ørsta fick första hjälpen-utrustning som tack för sitt arbete med de sårade. Den tyske flottiljchefen är full av lovord i sina rapporter om hjälpkårens insatser den dagen.
Squ.leader Pilcher, som ledde anfallet, befann sig högt ovanför bergen på norra sidan av fjorden och observerade anfallet. Han observerade överraskningen på "Albert Janus" när Neil Smiths svärd attackerade dem i ryggen. Denna erfarenhet ledde till att lokala piloter från den norska 333-skvadronen (Mosquitos) fick i uppgift att som outriders leda flygstyrkorna inåt land och dirigera anfallet över fjorden. Detta var en taktik som användes vid många tillfällen senare under kriget.
Attacken i Ørstafjorden har sedan 1985 högtidlighållits varje 17 maj vid monumentet i Lianeset. Rotary i Ørsta och NROF Søre Sunnmøre ansvarar för minneshögtiden. Skvadronchefen Neil Smith har deltagit i den högtidliga minnesstunden vid två tillfällen - 2001 och 2003. Första gången var han klädd i sin gamla uniform. Tillsammans med piloten och navigatören Lauritz Humlen från 333:e skvadronen var de två veteranerna tillsammans i knappt en vecka, och under den tiden användes bådas loggböcker flitigt. De båda besökte skolor i Ørsta och Volda och berättade om sina upplevelser. Krigsveteraner från Ørsta deltog också i besöket 2001 som en del av firandet.
Källor:
AIR 20, rapporterna 455 kvm, 489 kvm och 315 kvm. Public Record Office, Kew, London
Brev från P.O. Bill Herbert, 455 kvm. meter.
Rapport från den tyske flottiljchefen under anfallet, 6 dec. 1944.
Rapport från befälhavaren för 4. Küstenschutzverband av den 7 februari 1945
Samtal med navigatör J. Tucker (navigatör UB-G), besök i Ørsta sommaren 1984
Korrespondens med Avis Massie, Hakewill. Avis Massie, Hakewills syster
Intervju/samtal/brevkorrespondens med flottiljchefen Neil Smith 2001 -2004.
Intervju/samtal med Lauritz Humlen 1985 och 2001.
Intervju med Sverre Hagen, ögonvittne
Intervju med Jon Vinjevoll, ögonvittne
Intervju med Arthur Sørheim, ögonvittne
Intervju med ett antal andra ögonvittnen i Ørsta.

"I Norge beslagtogs civila snabbgående fartyg och utrustades med pansar. I synnerhet valfångare och större fiskebåtar gynnades. Pansaret bestod i huvudsak av 20 mm kulsprutor och 37 mm Flak. "

Konvoj i Ørsta oktober 1944.

Neil vid minnesstenen. Neil Smith infälld uppe till höger.

Pilcher attackerar.

"Fyra lastfartyg seglade in i Ørstafjorden och ankrade där. Ett av fartygen som seglade in i Voldafjorden uppskattades vara på mellan 5.000 och 8.000 ton. Detta fartyg ankrade nära de höga och branta bergssidorna innanför Lillebotn i botten av Straumshamn."

Översiktsbild från Pilcher.

Attacken mot Proctor.

"De observerade bytesdjuren i Nordgulen måste verkligen ha frestat WC Bill Sise. När han stötte på sitt ursprungliga mål i slutet av Straumshavn i Volda insåg han snabbt att det största målet var omöjligt att angripa på grund av terrängformationerna."

Radbod i Selbervika.

Radbod före kriget.

"Skräckinjagande ljud från vrålande motorer, skottlossning från flygplanets kulsprutor och luftvärnseld från "Albert Janus" kompletterat med höga smällar från detonerande granater från raketerna blev en fruktansvärd upplevelse för många av barnen."

Torgny som valbåt före kriget.

LIDAVETEN

3

2

HELGEHORNET

VOLDSFJORDEN

PÅSK JORD

HOVDEBYGDA

SKORGEDALEN

ØRSTA

1

VOLDA

ROTSETHORNET

Kartans teckenförklaring
1. "Albert Janus" 2. "Radbod" och "Dockenhunden" 3. VP 6805 "Geuse"
Första anfallsvågen - röd linje455 skvadronen under ledning av Sg. L. Pilcher
Andra vågen - grön linjeflygplan: herber Smith Hakewill
Tredje vågen - grön linje: 489 skvadron

Foto taget från UB-Q:s (Neil Smith) navigatörsposition och bakåt efter attacken mot "Albert Janus". Till vänster i mitten av bilden syns röken från Hakewills raketer som avfyras efter att han skjutit sig in med sina kulsprutor. Längst till höger syns Herberts flygplan.

"Sverre Hagen hittade fallskärmen i havet vid Klubben på södra sidan av fjorden. Han drog upp den i båten, men det fanns ingen i selen. Han packade snabbt upp den i båten och rodde tillbaka till stranden vid Lystad."

Winther attackerar Geuse.

Över sadeln

Från minnesstunden i Lianeset den 16 maj 2019. Air Vice Marshal John Quafe från det australiensiska flygvapnet RAAF kom hela vägen för att delta i minnesstunden. Från vänster: Arne Nystøyl (NROF), Lisbeth Bjørneset Myklebust (Rotary), Ove Røv (NROF), Kim Quafe, John Quafe (RAAF) och Guttorm Hagen (sheriff i Søre Sunnmøre), son till Sverre Hagen.

"På "radbod" började besättningen omedelbart släcka branden midskepps, men det stod snart klart att fartyget skulle sjunka."

Ove Røv föddes 1950 och utbildade sig till föreläsare och historiker. Han arbetar som författare och frilansjournalist. Han är reservofficer med bakgrund inom internationella operationer.

Foto: Australiensiska krigsmonumentet

Tirpitz - en av den tyska Kriegsmarines stoltheter - fick mer uppmärksamhet från de allierade än något annat slagskepp under andra världskriget. Luftangrepp efter luftangrepp genomfördes - men under en lång tid lyckades Tirpitz och hennes besättning hålla angriparna stången.

"Mål Tirpitz" av Ivan Berrymann

Flygoperationer mot slagskeppet Tirpitz

Michael Tamelander

översatt av Per Erik Olsen

Om Tyskland 1939 hade haft samma marina överlägsenhet över Storbritannien som Storbritannien hade över Tyskland vid samma tidpunkt, skulle händelseförloppet under andra världskriget ha sett helt annorlunda ut. Ockupationen av Skandinavien hade varit betydligt lättare att genomföra, om den överhuvudtaget hade behövts, och de tyska sjöstridskrafterna hade kunnat skydda de viktiga malmtransporterna längs Norges kust på ett helt annat sätt än vad de kunde. Om tyskarna hade haft flottstyrkor för att skydda invasionen av södra England efter Frankrikes fall, skulle landkriget där ha varit mer av en upprensningsoperation för den redan hårt pressade brittiska armén. Faktum är att "miraklet i Dunkerque" förmodligen inte skulle ha inträffat alls.
Men det gjorde det inte. När kriget bröt ut var den tyska flottan hopplöst underlägsen Royal Navy. Medräknat de fartyg som var under byggnad och som togs i bruk under kriget hade tyskarna slagskeppen Scharnhorst, Gneisenau, Bismarck och Tirpitz, fickslagskeppen Deutschland, Lützow, Admiral Hipper, Blücher och Prinz Eugen samt de lätta kryssarna Emden, Karlsruhe, Köln, Köningsberg, Leipzig och Nürnberg. Därutöver hade Tyskland 22 jagare och ett 40-tal ubåtar. För att möta denna styrka hade britterna 15 slagskepp eller slagkryssare, 66 kryssare, drygt 180 jagare och 60 ubåtar. Därutöver fanns sju hangarfartyg. Många av de brittiska fartygen var uppenbarligen av en äldre typ, men Storbritannien hade ändå en betydande överlägsenhet i rena siffror.
Den tyska flottan reducerades också snabbt i ett antal slag och kampanjer. Lützow såldes till Sovjetunionen som en del av icke-angreppspakten mellan Hitler och Stalin (och Deutschland döptes om till Lützow för att förhindra det symboliska nederlaget om hon gick förlorad). Vintern 1939 sänktes amiralen Graf Spee i Montevideos hamn efter slaget vid floden La Plata den 13 december. Samma vecka skadades kryssaren Leipzig så svårt av en brittisk ubåt att hon fick användas som övningsfartyg under resten av kriget. Under 1940 var förlusterna ännu större. Blücher sänktes i Oslofjorden och hälften av de större jaktplanen gick förlorade i striderna runt Narvik.
Britterna hade också lidit förluster, bland annat slagskeppet Royal Oak och hangarfartyget Glorious, och de hade förlorat ett antal jagare och andra fartyg vid Dunkerque.
Storbritannien var dock i en helt annan position än Tyskland när det gällde att absorbera sådana förluster. Storamiral Reader, befälhavare för den tyska flottan, var därför tvungen att använda sig av en annan strategi än att möta Royal Navy i regelrätta sjöslag. Strategin gick ut på att med hjälp av ubåtar och ytfartyg slå ut Storbritanniens försörjningslinjer till havs. Fartygen skulle operera ensamma eller alternativt i par - en så kallad "kryssarkrigföring".
Det kan tyckas märkligt att tyska fartyg skulle kunna operera i Atlanten, men det var fullt möjligt. Britterna hade ingen möjlighet att skydda alla sina konvojer med tyngre fartyg. Deras handelsflotta var helt enkelt för stor för det. När handelsfartygen lämnade de brittiska öarna kunde de skyddas av slagskepp eller kryssare. När de hade färdats en bit ut till havs vände de stora fartygen om och lämnade över konvojskyddet till några mindre fartyg som eskorter. Det kunde vara jagare, men oftast bara korvetter. Om tyskarna fick tag i en sådan konvoj med sina slagskepp eller tunga kryssare kunde det gå riktigt illa för handelsfartygen. Om de stötte på konvojer med tyngre eskort kunde de bara segla ifrån dem, eftersom de oftast hade snabbare fartyg än engelsmännen.
Ett av de problem som tyskarna ställdes inför var att de på grund av sitt geografiska läge var tvungna att bryta igenom den försvarslinje som Royal Navy hade upprättat mellan norra Skottland och Grönland. Utan denna halsbrytande manöver kunde de tyska fartygen inte operera i Atlanten. Alla dessa utbrytningar innebar en risk att hamna i sjöslag med överlägsna brittiska flottstyrkor. När de väl hade lyckats med utbrytningen kunde de operera ganska fritt i jakten på brittiska konvojer. Tyskarna försåg dessa raiders med förnödenheter från försörjningsfartyg i Atlanten. Dessa förrådsfartyg skulle operera långt från de konvojvägar som de brittiska fartygen använde, så i teorin fanns det stora möjligheter för tyskarna att lyckas med denna "kryssarkrigföring".
De första tyska raiders som gav sig ut på ett sådant uppdrag var Admiral Scheer i oktober 1940 och Admiral Hipper i december samma år. Dessa två fartyg opererade ensamma. Den första räden var inte särskilt framgångsrik och amiral Hipper tvingades återvända till hamnen ganska tidigt. Admiral Scheer stannade ute mycket längre och sänkte eller kapade så många som 17 fartyg innan han återvände till Kiel i april 1941.
Samma år seglade de två slagskeppen Scharnhorst och Gneisenau ut tillsammans för att söka efter brittiska konvojer. De var ute på Atlanten i två månader. Utbytet var något bättre än för amiral Scheer, men med tanke på att det hade varit två fartyg var utbytet ändå ganska magert. Endast 22 fartyg förstördes. Framför allt hade de tyska fartygen order om att undvika strid och undvek därför att anfalla flera konvojer som eskorterades av tyngre brittiska örlogsfartyg.
Det senare var ett av kryssarkrigföringens största problem. Dessutom tog det lång tid att hitta konvojer och inte minst tog det lång tid att överhuvudtaget komma ut i jaktmarkerna. Den operativa tiden var också begränsad, eftersom fartygen behövde tid i hamn för att utföra reparationer och underhåll. Även om de tyska fartygen kunde operera relativt säkert och bara angripa konvojerna när förhållandena var de rätta, var sjunkfrekvensen för låg för att göra någon större skillnad för krigsinsatsen.
En av de atlantiska räderna med slagskeppet Bismarck lovade bättre resultat än de tidigare operationerna. Hon var nästan lika snabb som Scharnhorst och Gneisenau, men hade betydligt bättre beväpning och pansar. Hon sjösattes redan 1939, men var inte klar för operationer förrän våren 1941.
Bismarck var så stark att hon skulle kunna utkämpa dueller på samma villkor som de största brittiska slagskeppen, såvida de inte hade numerär överlägsenhet. Denna överlägsenhet bekräftades också när hon genomförde sin första och enda raid - Operation Rheinübung. Efter att ha lämnat Tyskland och seglat ut i Atlanten - via Norge - blev hon upphunnen av slagskeppet Prince of Wales och slagkryssaren Hood i Danmarks sund. I den efterföljande sjöslaget sänktes Hood, medan Prince of Wales fick allvarliga skador.
Detta var en tysk triumf, men konceptet med kryssarkrigföring skulle komma att sättas på ett svårt prov. Trots att tyskarna hade vunnit slaget var Bismarck skadad och hade förlorat bränsle. Denna relativt lilla skada fick stora konsekvenser för Operation Rheinübung och för Bismarck, som tvingades återvända till hamn för tankning och reparationer - utan att ha sänkt ett enda handelsfartyg. Bismarcks befälhavare valde att gå mot det ockuperade Frankrike i stället för mot Tyskland, men när det bara var en kort sträcka kvar till de vatten där fartyget kunde skyddas av sina egna flygstyrkor skadades rodret av ett brittiskt torpedplan från hangarfartyget Victorious. Denna lyckträff gjorde det möjligt för britterna att återta fartyget och sänka det med överlägsen styrka.
Sänkningen av Bismarck markerade slutet på den tyska kryssarkrigföringen i Atlanten.
I juni 1941 invaderade Hitler Sovjetunionen och det var tänkt att bli en kort kampanj. Som vi alla vet blev det inte så. Från och med då var Sovjetunionen huvudfienden, och för Tyskland var det nu av största vikt att besegra ryssarna för att vinna kriget. Denna förändring påverkade även sjökrigföringen i Europa. Kriget i öst skulle bli alltmer resurskrävande och Kriegsmarine fick nöja sig med mindre anslag. I och med Barbarossa flyttades också ytkrigföringen från Atlanten till Norra ishavet.
Hitler, som hade lidit en stor prestigeförlust i och med Bismarcks förlisning, beordrade att de tyngre tyska fartygen skulle ombaseras i Norge. Han ville undvika att de skulle drabbas av samma öde som Bismarckmarcks öde, och de fungerade också som en garanti för att brittiska trupper inte skulle invadera Skandinavien. Beslutet berodde också på andra faktorer. Den brittiska säkerhetstjänsten hade gjort ett genombrott genom att knäcka den tyska marinens krypteringsverktyg, och den enhet som främst arbetade med att dekryptera signaltrafik, det topphemliga Ultra, kunde snart lokalisera de tyska försörjningsfartygen. Ett efter ett spårades dessa upp och förstördes. Tyskarna insåg aldrig att krypteringen hade avslöjats, men kunde inte planera nya operationer när försörjningsfartygen var borta.
En annan omständighet som låg bakom beslutet att inte skicka ut fler raiders på Atlanten var att tyskarna insåg att engelsmännen hade gjort mycket större framsteg inom radartekniken än de tidigare trott.
Det skulle därför bli svårt för tyskarna att ta sig ut på Atlanten utan att bli upptäckta, och lättare för britterna att hålla kontakt med de tyska fartygen när de hittade dem. Dessutom måste det nämnas att tyskarnas förråd av bränsle minskade snabbt. De stora slagskeppen slukade bränsle och endast kortare operationer var möjliga för att förhindra att förråden tömdes helt. Detta innebar att tilldelningen av bränsle till ubåtarna var betydligt mer kostnadseffektivt.
Prioriteringen av ubåtar blev ännu mer logisk mot slutet av 1941. När USA gick med i kriget försköts styrkeförhållandena bland ytstyrkorna kraftigt till de allierades fördel och endast de tyska ubåtarna kunde anses ha någon chans att göra framsteg.
Invasionen av Sovjetunionen öppnade också upp en ny krigsskådeplats för sjökrigföring. Ryssarna bad om materiell hjälp från de allierade och snart började USA och Storbritannien skicka konvojer med vapen och annan utrustning till de ryska hamnarna i Murmansk och Archangelsk. Det låg naturligtvis i tyskarnas intresse att begränsa dessa transporter, och detta var ytterligare ett skäl till att kriget flyttades till Norra ishavet.
Det är nu som Tirpitz, Bismarcks systerfartyg, gör sitt inträde i marinhistorien. Hon sjösattes i april 1939 och hade liksom Bismarck ett deplacement på cirka 43.000 ton, en längd på drygt 250 meter och en bredd på 36 meter. Hon var beväpnad med åtta 38-centimeters kanoner samt hundratals mindre kanoner - främst luftvärnskanoner. Hon kunde uppnå en fart av 31 knop och hade en räckvidd på knappt 9.000 nautiska mil vid normal fart. Hon beställdes i februari 1941, men var inte redo för operationer förrän efter att Bismarck hade gått till botten och Hitler hade beslutat att avbryta kryssarkrigföringen i Atlanten.
Tirpitz omplacerades från Tyskland till Norge i början av 1942, där hon blev kvar under resten av kriget. Hennes första räd mot en konvoj i Norra ishavet kom i mars, under Operation Nordsjön. Den brittiska Home Fleet försökte kapa henne när hon sökte efter konvojerna PQ12 och QP8 under Operation Sportspalast. Trots att de båda styrkorna manövrerade runt varandra i närheten av Bjørnøya under några dagar lyckades de inte få kontakt med varandra. Tyskarna kunde inte heller hitta konvojerna. Till slut fick britterna syn på Tirpitz och förberedde en torpedattack med dubbeldäckade Albacore-torpedplan från hangarfartyget Victorious. Britterna lyckades genomföra ett flyganfall mot henne och ett tag såg det ut som om Tirpitz skulle gå samma öde till mötes som Bismarck. Hon klarade sig dock utan en träff och Home Fleet var för långt borta för att hinna ikapp henne. Efter några dagar var hon tillbaka i Fættenfjorden. Den enda effekten av hennes operation var dock att ett av de tyska jaktplanen sänkte ett lastfartyg från en av konvojerna.
Det skulle inte bli lätt för Kriegsmarine att operera effektivt med Tirpitz mot Murmanskkonvojerna. Hitler var mycket restriktiv med att använda slagskepp på grund av det hot som de brittiska hangarfartygen utgjorde. Britterna var å andra sidan mycket försiktiga med att skicka in dessa fartyg för nära land på grund av hotet från Luftwaffe, som skulle ta varje tillfälle i akt att anfalla dessa fartyg. Ett vakuum skapades.
Britterna var nu fast beslutna att de på ett eller annat sätt skulle sänka Tirpitz. Att segla in i Trondheimsfjorden och sänka henne i ett sjöslag var helt uteslutet. Så de var tvungna att vänta tills Tirpitz kom ut och sedan försöka sänka henne med flyg. Bomber Command hade redan försökt sänka henne den 30 januari, då sju Short Stirling och nio Handley Page Halifax lyfte från Skottland för att flyga till Fættenfjorden. Operationen var så misslyckad att tyskarna inte ens var säkra på att Tirpitz hade varit målet.
Efter Sportpalast trappade britterna upp sina luftangrepp. Tanken på att använda Baufort-plan avskrevs, eftersom de inte skulle ha någon möjlighet att återvända till Skottland efter attacken. Det var inte bara avståndet som gjorde flygoperationer svåra, utan också bristen på användbara vapen. Torpeder var ingen lösning, eftersom fartyget var skyddat av torpednät och de höga bergen runt omkring gjorde det svårt att närma sig. Att anfalla med bomber var inte heller någon bra idé.
De bomber som användes var för lätta för att tränga igenom fartygets pansar och exploderade vid kontakt. Det enda vapen som kunde fällas i hopp om att sänka Tirpitz var sjöminor. Flera sjöminor modifierades för att kunna fällas från ett fyrmotorigt Halifax-bombplan och en ny attack planerades till slutet av mars.
Återigen var resultatet nedslående. Attacken bestod av flera faser. Först skulle flygfältet på Værnes bombas av ett antal av de nya Lancasterbombplanen för att hindra tyska jaktplan från att ingripa i striden. Sedan skulle Tirpitz attackeras av Halifax-bombplan. Dessa skulle bära vanliga sprängbomber för att slå ut så mycket som möjligt av fartygets luftförsvar och eldgivningssystem. Slutligen skulle ett antal minor fällas runt Tirpitz, och förhoppningsvis skulle explosionerna vara tillräckligt kraftiga för att spränga hål i skrovet. Dimma över målområdet förstörde dock hela operationen och sex av de anfallande flygplanen gick förlorade.
Trots att britterna visste att tyskarna förstärkte sitt försvar runt Tirpitz planerades ytterligare en attack i slutet av april. Den här gången skulle Lancasterplan bomba fartyget med två ton tunga bomber medan de flesta Halifaxplan fällde minor. På kvällen den 27 april lyfte 44 bombplan från Skottland med kurs mot Trondheim. Det tyska försvaret varnades dock eftersom bombplanen observerades av tyska radarsystem långt innan de nådde målområdet.
Dimmaskiner utplacerade på höjderna runt fjorden och på fartygen vid inloppet svepte in Tirpitz i ett vitt moln och luftförsvaret mötte angriparna med en eldstorm. Fem flygplan sköts ned och det enda resultatet var en massa döda fiskar.
Försöket upprepades två nätter senare, nu med 23 bombplan, eftersom den föregående attacken hade reducerat antalet operativa flygplan i de anfallande divisionerna.
Resultatet blev detsamma, med undantag för en liten skillnad. Analysen av den förra attacken visade att tiden mellan bombning och minläggning borde minskas. Under det andra anfallet kunde bombplanen inte heller se Tirpitz - den konstgjorda dimman var mycket effektiv. Den här gången träffades dock Tirpitz, om än bara av splitter från bomber som exploderade på de omgivande bergssluttningarna. Ytterligare två bombplan gick förlorade. Britterna analyserade resultaten av operationerna och kom till slutsatsen att det inte var rimligt att fortsätta med de förlustbringande attackerna.
De tyska erfarenheterna från Operation Sportpalast hade varit nedslående för tyskarna. De skulle dock få större framgångar under Operation Rösselsprung, drygt tre månader senare, då de orsakade mycket stora förluster för konvoj PQ17.
Britterna hade starka indikationer på att Tirpitz var på väg att gå till sjöss för att anfalla konvojen, och när man bedömde att hon hade tid att anfalla innan Hemmaflottan hann anfalla henne, beordrade man att PQ17 skulle delas upp.
Detta innebar att handelsfartygen skulle segla mot Murmansk på egen hand. Detta var mycket farligt med tanke på fientliga flygplan och ubåtar, men säkrare om Tirpitz skulle dyka upp, eftersom hon inte skulle kunna slå ut konvojen i ett slag. Som det det visade sig att det tyska slagskeppet återvände till hamnen, eftersom den tyska flottledningen - på Hitlers order - ansåg att det var för riskabelt att låta henne fortsätta operationen.
De utspridda fartygen i PQ17 attackerades av både flygplan och ubåtar. Stora delar av konvojen gick förlorade. Så många som 24 handelsfartyg sänktes. Förutom förlusten av sjömän för de allierade berövades ryssarna 430 stridsvagnar, 210 stridsflygplan och 3.350 motorfordon. Detta var ett hårt slag för både ryssarna och de allierade.
Samtidigt utvecklades dock nya vapen som kunde användas mot det tyska slagskeppet. Ett av dessa var attackdykare, som med stor framgång hade använts av italienarna i Medelhavet. Britterna kopierade konceptet. Under Operation Title i oktober 1942 lastades två s.k. bemannade torpeder på fiskebåten Arthur och fördes till Norge.
Tanken var att båten skulle nå den norska kusten, där torpederna - farkosten som attackdykarna skulle åka i mot målet - skulle avfyras och förankras under fiskebåten. Efter att ha seglat förbi alla barriärer och kontrollstationer i Fættenfjorden var tanken att dykarna skulle placera sprängladdningarna mot Tirpitz skrov och sänka henne. Operationen misslyckades efter en olycka i mycket dåligt väder.
Tirpitz ändrade sin ankarplats till Kåfjorden, en sidofjord till Altafjorden. Därmed hamnade hon utom räckhåll för de brittiska bombplanen. Men britterna hade andra planer. De utvecklade speciella miniubåtar, eller X-Craft, som de kallades. De hade en besättning på fyra personer, inklusive en dykare som kunde lämna ubåten i en undervattensposition för att skära igenom tyska försvarsnät. Det var ett mycket komplicerat uppdrag.
Avsikten var att miniubåtarna först skulle flyttas till Norge av större ubåtar. Detta skulle ske i en undervattensposition. Miniubåtarna skulle sedan segla in i Kåfjorden, ta sig in i de nätburar som omgav slagskeppet och släppa kraftiga sprängladdningar under kölen. Denna operation fick namnet Source.
Jämfört med Title var Source, åtminstone delvis, en framgång. Två av de sex anfallande ubåtarna nådde sitt mål och lyckades placera laddningarna under Tirpitz. De upptäcktes av tyskarna, och den tyske befälhavaren lyckades flytta fartyget något åt sidan innan laddningarna utlöstes. Tirpitz fick dock allvarliga skador och var för en tid borta ur den strategiska bilden.
Det dröjde dock inte länge innan de allierade började oroa sig för det tyska slagskeppet igen. På annandag jul 1943 sänktes Scharnhorst i ett sjöslag utanför Nordkap och andra tyngre tyska fartyg hade återvänt till Tyskland för underhåll. Gneisenau låg kvar i Gotenhafen, skadad efter en kraftig bombräd mot Kiel i februari 1942.
En del reparationsarbeten utfördes på fartyget, men det blev vissa förseningar eftersom 28-sentimeters kanonerna skulle ersättas med kanoner av större kaliber. Detta skedde aldrig och Gneisenau seglade aldrig ut ur hamnen igen. Kanonerna transporterades till Trondheim för att bli ett kustartilleribatteri. Tirpitz - som nu var det enda tyska slagskeppet - blev kvar i Norge.
Britterna hade, främst tack vare Ultra, en relativt god överblick över hur reparationsarbetet i Kåfjord fortskred. I mars 1944 bedömde de att slagskeppet åter var sjövärdigt och att vapnen var klara. Allt som återstod var mindre reparationer. De allierade hade följt slagskeppet med stigande oro och beslutat att det måste totalförstöras. Att använda miniubåtar igen var inte längre möjligt. Tyskarna hade förbättrat fartygets säkerhet och uteslutit sådana attacker. Av samma anledning var det inte längre möjligt att använda attackdykare.
De allierade började därför överväga luftangrepp igen. Tirpitz låg fortfarande så långt norrut att det skulle vara mycket svårt att anfalla med tunga bombplan. Det fanns dock ett annat alternativ: hangarfartygsbaserade flygplan.  Om den allierade slagskeppsstyrkan seglade tillräckligt nära skulle dessa flygplan kunna anfalla Tirpitz på samma sätt som britterna tidigare hade anfallit den italienska flottan vid Taranto 1940 och japanerna vid Pearl Harbor 1941. Tidigare hade de allierade inte haft någon tillräckligt effektiv bomb som kunde tränga igenom slagskeppets pansardäck och samtidigt transporteras av ett hangarfartyg. Nu fanns en sådan bomb tillgänglig. En 725 kilos bomb hade utvecklats i USA och den kunde tränga igenom däcket och orsaka skador på Tirpitz maskineri och få ammunitionsförråden att explodera.
I slutet av mars 1944, i samband med en större konvoj till Sovjetunionen, seglade också en attackstyrka från Scapa Flow, med bland annat två hangarfartyg och fyra eskorthangarfartyg. Flygplanet som skulle attackera Tirpitz var brittiska Fairey Barracuda - det första monoplanet som användes av Fleet Air Arm. Barracuda kunde bära de nya bomberna och kunde anfalla med en dykvinkel på 60 grader. Flygplanet var ingen skönhet. Det var svårt att manövrera på grund av den tunga beväpningen och det var svårt att landa och lyfta från hangarfartyg. Tanken var att om dessa flygplan kunde flyga lågt mot den norska kusten och överraska tyskarna så skulle jobbet vara gjort.
Operationen kallades Tungsten. Den var komplicerad eftersom den bestod av flera marina styrkor med delkomponenter som skulle samverka under operationen. De allierade hoppades att tyskarna skulle uppfatta rörelserna som ett led i skyddet av Murmanskkonvojen om de upptäcktes. Den 2 april, med hangarfartygsstyrkan samlad utanför Norge, lyfte tolv Barracudas eskorterade av Corsairs, Wildcats och Hellcats för att attackera Tirpitz. Detta var den första vågen. Tyskarna blev överraskade och inga tyska jaktplan mötte anfallsstyrkan när den flög in över land. Trots att styrkan rapporterades av en radarstation nådde larmet inte Tirpitz förrän det var för sent. På grund av detta hann man inte skapa konstgjord dimma för att dölja fartyget. Ombord på Tirpitz kom de första indikationerna på attack när luftförsvaret på land öppnade eld.
Luftangreppet gick som planerat. Medan jaktplanen anföll luftvärnspositioner på land och på Tirpitz steg Barracuda-flygplanen till anfallshöjd och kom in över bergstopparna som omger Kåfjorden. Slagskeppet överraskades just när det skulle lämna den inhägnad som skyddade det, för att genomföra tester efter de omfattande reparationerna.
Resultatet av den första anfallsvågen var delvis framgångsrikt ur de allierades synvinkel. Tre av de nya pansarbrytande bomberna träffade fartyget. Dessutom träffade sex av de explosiva bomberna avsedda för luftvärnsartilleri däcket, och en sjunde landade i vattnet nära fartyget. Den sista orsakade en läcka nära det aktre pannrummet. Hundratals sårade och döda tyskar låg på däcket och Tirpitz drev utom kontroll tills hon slutligen slog i botten på den västra stranden.
Tirpitz kapten skadades, men navigationsofficeren tog befälet och lyckades inte bara få fartyget av grundet, utan även styra det tillbaka innanför de skyddande torpednäten. Han hann knappt innan nästa våg av Barracudas anföll. Nya bomber träffade slagskeppet, men den här gången var hon bättre gömd i den konstgjorda dimma som började fylla fjorden, så det blev inte lika många träffar som under det första anfallet. Tirpitz träffades av totalt 15 bomber, men ingen av dessa trängde igenom det bepansrade däcket. Även om detta var en lycka för tyskarna, var de strukturella skadorna omfattande. Många av kommunikationssystemen slogs ut - till och med radioutrustningen. Ett stort antal hytter och mässar, för att inte tala om flygplanshangaren, härjades av eld. Dessutom hade många av luftvärnskanonerna förstörts och av den 2.000 man starka besättningen var 316 skadade och 122 döda. Attackerna kostade britterna en Corsair, tre Barracudas och nio besättningsmedlemmar.
I England skapade rapporten om attacken rubriker i pressen, men amiral Bruce Fraser, befälhavare för Home Fleet, var inte nöjd med att Tirpitz inte hade sänkts. Churchill delade hans missnöje. Operationoverlord - den allierade invasionen av kontinenten - var nära förestående och premiärministern ville att det tyska slagskeppet skulle elimineras för gott. Order gavs därför om fler attacker från hangarfartyg. Inte mindre än tre försök att sänka Tirpitz gjordes mellan den 21 april och den 28 maj, men vid det här laget hade tyskarna vidtagit försiktighetsåtgärder. Varningssystemet byggdes ut, dimsystemen placerades ut mer effektivt och luftförsvarets eldledning flyttades från fartyget till land, där den inte påverkades av rök och konstgjord dimma. När britterna med korta intervaller genomförde operationerna "Planet", "Brown" och "Tiger Claw" var till och med vädret emot dem. Framgången med "Tungsten" upprepades inte under någon av dessa operationer.
Under samma period arbetade tyskarna för fullt med att reparera skadorna på Tirpitz och få henne i funktionsdugligt skick. Experter och varvsarbetare anlände från Kiel. Deras uppskattningar av hur lång tid det skulle ta att reparera skadorna var betydligt mer optimistiska än de sex månader som britterna hade räknat med - endast tre till fyra veckor behövdes. I början av juni var slagskeppet redo igen, men inte helt stridsklart eftersom man fortfarande väntade på nya luftvärnskanoner. Dessutom måste den nya besättningen som skulle ersätta de skadade eller dödade utbildas.
När britterna började inse hur snabbt tyskarna hade reparerat slagskeppet inledde de nya attacker. Den 17 juli anföll Barracuda-flygplan igen, i en operation som kallades "Mascot". Återigen var resultatet nedslående. Försvaret hade förstärkts och den artificiella dimman var så effektiv att den helt dolde målet. Bombplanen anföll i blindo och inga bomber träffade målet.
När konvojerna till Murmansk åter var på väg bestämde sig britterna för att anfalla igen i slutet av augusti. Den här gången kallades operationen "Goodwood" och bestod av ett antal attacker som inkluderade användning av minor. De första var tidsinställda och skulle släppas runt målet, där de skulle explodera med jämna mellanrum. De andra var av en mer ortodox typ med magnetiska utlösare och skulle släppas vid inloppet till Kåfjorden. Planen var att tyskarna skulle bli skrämda när minorna runt Tirpitz exploderade en efter en. Kanske skulle de bestämma sig för att det var bättre att söka sig till säkrare vatten utanför än att vänta och se var alla tidsinställda minor hade slagit ner. Tirpitz skulle sedan förstöras av de magnetiska minorna när hon seglade ut ur Kåfjorden.
Inte heller denna gång verkade något fungera för britterna. Fyra attacker genomfördes, men bara två bomber träffade Tirpitz. Den ena skadade ett av kanontornen och förstörde en luftvärnskanon. Den andra lyckades faktiskt tränga igenom inte bara det övre däcket utan även pansardäcket, där den till slut nådde en av kontrollcentralerna. Men den exploderade inte - det var en blindgångare. Samtidigt hade en av de brittiska jagarna och ett av hangarfartygen torpederats. Jagaren sjönk medan det skadade hangarfartyget återvände till Scapa Flow. Det var hangarfartyget som bar på minorna, så minbombningen fick ställas in. Den 29 augusti fick stridsstyrkan segla tillbaka till Storbritannien, vilket innebar slutet för de hangarfartygsbaserade attackerna mot Tirpitz.
Redan innan Goodwood startade hade alternativa planer för att sänka det tyska slagskeppet utarbetats i London. Det stod klart att Operation Tungsten hade varit framgångsrik, eftersom tyskarna hade blivit överraskade. Nu fanns inte längre den förutsättningen. Barracudorna rörde sig för långsamt mellan hangarfartygen och målet och sannolikheten för att tyskarna skulle upptäcka anfallsstyrkan när den seglade i position var överhängande. Nya idéer måste kläckas.
Planerarna i London beslöt att man skulle försöka med tunga bombplan igen. Attackerna mot Tirpitz 1942 hade varit misslyckade, men nu fanns nya vapen och bättre flygplan tillgängliga. Det första, Avro Lancaster, användes redan i ett litet antal under attackerna 1942, då det precis hade börjat levereras till divisionerna.
Den utgjorde nu ryggraden i Storbritanniens bombdivisioner. Det var det snabbaste fyrmotoriga bombplanet som Bomber Command hade och det brittiska bombplan som kunde flyga högst och ta med sig mest last. Redan före kriget hade Air Ministry efterfrågat ett medeltungt bombplan som bland annat kunde bära torpeder. Konstruktören Roy Chadwick ritade det som så småningom skulle bli Avro Lancaster, ett tvåmotorigt bombplan kallat Avro Manchester, som togs i bruk i slutet av 1940. Detta var dock en design som bara lyckades till hälften.
Den hade stora problem med Rolls Royce Vulture-motorerna och togs snart ur produktion. Med Manchester som utgångspunkt skapade Chadwick sedan ett nytt bombplan, Lancaster. Det behöll sina tidigare goda egenskaper, men hade nu större vingar och fyra motorer. Flygministeriets krav på att bombplanet skulle bära torpeder innebar att bombutrymmet gjordes mycket stort. Flygplanet kunde då bära många av de nya och tyngre vapnen. Lancastern kom att bli ett av krigets bästa bombplan.
Lancastern var 20 meter lång med ett vingspann på drygt 30 meter. Den kunde flyga i hastigheter upp till 450 kilometer i timmen på en högsta höjd av 8.000 meter. Besättningen bestod av sju man. Piloten var ansvarig för besättningen: en mekaniker som assisterade piloten vid start och landning samt övervakade de fyra motorerna och bränslet, en navigatör, en radiooperatör samt två skyttar som skötte den bakre kulsprutan och kulsprutan ovanpå flygplanet. Den sista besättningsmedlemmen var bombfällaren, som också skötte kulsprutan i flygplanets nos, när han inte låg på mage i glaskuporna längst fram i flygplanet under själva bombningen.
Det var inte bara Lancastern som britterna nu hade till sitt förfogande för att sänka Tirpitz. Nu fanns också en betydligt bättre och effektivare bomb att tillgå. Konstruktören var Barnes Wallis - mannen bakom den studsande bomben som användes mot Möhne- och Ederdammarna under Operation Chasties 1943. I början av kriget hade Wallis försökt få flygministeriet att finansiera projekt med större bomber, men de flesta av hans idéer hade förkastats. Flygministeriet ansåg att det var lämpligare att investera i mindre bomber än i ett fåtal stora. Bomber Command hade under de första åren haft så dålig träffsäkerhet att man helt enkelt ansåg det mer sannolikt att många små bomber skulle träffa målet, som en effekt av spridningen, än ett fåtal stora bomber. Wallis dröm om att utveckla en mycket tung bomb blev dock verklighet efter Chasties, och i juni 1944 fanns Tallboy - en bomb som vägde drygt fem ton - tillgänglig i de allierades arsenaler. Den kunde bäras av en Lancaster, som hade ett extra stort bombutrymme på grund av tidigare krav på att flygplanet skulle kunna bära torpeder. Det nya vapnet föll med högre hastighet än ljudet och hade fenor som gjorde att det roterade i luften för bättre stabilitet. Tallboy användes mot järnvägstunnlar, kanaler, avfyrningsramper för V-1-raketer, skyddsbunkrar för järnvägskanoner och ubåtsbunkrar längs Frankrikes kust. Nu skulle den testas mot Tirpitz.
Det fanns ett annat nytt vapen tillgängligt - JW-minan, eller "Johnny Walker" som den också kallades. Det var en mina som släpptes med fallskärm över ett sjömål. När den träffade vattnet utlöstes fallskärmen och minan aktiverade ett system som fick den att röra sig i sidled och samtidigt stiga och falla i vattnet. Om den träffade något hårt - t.ex. ett skrov - detonerade den. Detta skulle nu testas på Tirpitz. Den största utmaningen med att anfalla Tirpitz med Tallboy eller Johnny Walker låg i avståndet mellan de nordligaste brittiska flygfälten och Altafjorden, och lösningen på detta var inte bara teknisk och praktisk utan också politisk. Ett flygplans räckvidd påverkas av många faktorer, bland annat den vikt som det måste bära. En bomb på fem ton var ingen liten sak, och det rådde stor tvekan om huruvida man skulle kunna flyga från Skottland till Altafjorden, och och sedan kunna flyga tillbaka till Skottland efter attacken. Det skulle vara en helt annan sak om attacken kunde genomföras i flera steg.
Planen var därför att bombplanen skulle flyga till Sovjetunionen genom att flyga över Norge och Sverige. Från ryska flygfält var avståndet till Altafjorden kortare och de kunde återvända till dessa efter anfallet. Planen skulle sedan flyga tillbaka till Skottland. Det krävdes dock en hel del politisk aktivitet för att ryssarna skulle godkänna en sådan operation - något som inte var helt lätt med tanke på de sekretessfrågor som var inblandade.
Så snart de allierade hade fått klartecken från Sovjetunionen att använda flygfältet Jagodnik nära Archangelsk inleddes Operation Paravane. General Arthur Harris, befälhavare för Bomber Command, fick order om att frigöra två bombdivisioner från bomboffensiven mot Tyskland för att attackera Tirpitz. Dessa två var 9:e och 617:e divisionerna. Den senare av dessa var känd som Dambusters och var just den specialiserade enhet som förstörde de tyska kraftverksdammarna 1943. Vid den här tiden leddes divisionen av överstelöjtnant Guy Gibson, men befälhavaren för den här operationen var överstelöjtnant "Willie" Tait.
Den 11 september 1944 lyfte 37 Lancaster från 9:e och 617:e divisionerna för att flyga över till Jagodnik. Det var en lätt flygning inledningsvis, inte minst över Sverige där gatubelysningen underlättade navigeringen. Över Östersjön och sedan Finland blev det betydligt svårare och endast 23 av flygplanen landade på det ryska flygfältet. Övriga dök upp efter hand och hade landat på andra flygplatser eller öppna områden. Lyckligtvis omkom ingen av besättningsmännen, men sex av Lancasterplanen skadades så svårt vid kraschlandningarna att de inte kunde repareras.
Under några dagar var vädret över målområdet så dåligt att operationen inte var möjlig. Men till slut kom en rapport om att vädret var klart över Altafjorden, och medan en rysk regementsmusikkår spelade lyfte 28 Lancaster för att anfalla Tirpitz. Under inflygningen höll de en låg höjd - inte mer än 300 meter. En av de faktorer som ledde till att Operation Tungsten misslyckades var den konstgjorda dimma som tyskarna skapade för att dölja slagskeppet. Enligt allierade flygare tog det tyskarna tio minuter från det att den första varningen gavs till dess att fartyget var så täckt av dimma att flygarna inte kunde se det. Längs kusten hade den tyska radarövervakningen blivit så effektiv att det krävdes ett allvarligt misstag för att inte varna Tirpitz. De allierade satsade därför på att tyskarna inte skulle kunna varna i tid när planen kom österifrån på låg höjd.
Tait och de andra flygarna skulle dock bli besvikna. När de närmade sig målet och började stiga till 4.000 meters höjd, vilket var nödvändigt för att bomben skulle få rätt hastighet, såg de hur dimman runt målet redan hade börjat skymma Tirpitz. Sikten blev ännu sämre när fartygsartilleriet och luftvärnet på de omgivande höjderna började skjuta, vilket skapade stora rökplymer. Tyskarna lyckades dock inte dölja fartyget helt och hållet. När fällningsplatsen närmade sig kunde flera av bombfällarna fortfarande sikta på artilleriets master och mynningsflammor genom dimman. En av bomberna träffade Tirpitz framför.
När de brittiska flygarna återvände till Jagodvik var det med stor besvikelse. Så mycket arbete, och allt tycktes ha varit förgäves. När de två skvadronerna flög tillbaka till Skottland inträffade också de första dödsfallen. Ett av flygplanen fick tekniska problem över Norge och flög rakt in i en bergssida.
Utan britternas vetskap hade Tirpitz dock skadats så svårt att detta innebar dödsstöten - kanske inte som fartyg, men definitivt som operativt vapen. Förskeppet var svårt skadat, och de andra bomberna som föll runt det hade bidragit till att förvärra skadorna. Mer än 2.000 ton vatten hade trängt in. Det var omöjligt att operera utan nya och omfattande reparationer.
Det är osäkert om britterna verkligen skulle ha fortsatt med sina attacker om de hade vetat att tyskarna inte längre betraktade Tirpitz som ett operativt slagskepp. Vid den här tiden hade slaget om normandie redan gått till de allierades favör och de ryska arméerna avancerade västerut i snabb takt - allt närmare Tysklands hjärta. Inte ens Hitler ansåg att Norge var en viktig krigsskådeplats. Tyskarna beräknade att det skulle ta cirka nio månader att få slagskeppet i stridsdugligt skick igen. Samtidigt stod det klart att ryssarna förberedde en stor offensiv från Petsamo-området, och man beslutade därför att Tirpitz skulle flyttas bort från denna fara och ombaseras i Tromsö. Detta skedde i mitten av oktober. Där skulle hon byggas om till ett flytande batteri, en länk i det försvarssystem som byggts upp för att möta ryssarna. Britterna insåg dock inte omfattningen av Tirpitz skador och fortsatte därför att betrakta henne som ett potentiellt hot.
Det dröjde inte länge förrän de allierade fick fullständig information om att Tirpitz hade bytt bas. Detta var goda nyheter för dem, för även om avståndet från Skottland till Tromsö var långt, skulle det nu vara möjligt att nå henne direkt från Storbritannien om de modifierade flygplanet något. Arbetet med att modifiera flygplanen så att de skulle kunna nå Tirpitz påbörjades omedelbart. Onödig vikt togs bort, bland annat piloternas pansarskydd. Det mittersta kanontornet samt kulsprutorna och ammunitionen ammunition från fronten togs bort. Det var stjärtskyttens uppgift att hålla de tyska jaktplanen på avstånd. En extra bränsletank monterades sedan i flygkroppen och de modifierades så att flygplanen kunde bära falltankar. När ombyggnationen var klar visade det sig dock att detta inte var tillräckligt. Motorerna byttes ut mot mer kraftfulla sådana.
Den nya operationen kallades Obviate. Själva anfallet skulle genomföras på ungefär samma sätt som Paravane, med den skillnaden att inga Johnny Walkers skulle användas den här gången. Men när de närmade sig Norge från kusten var de tvungna att ha nya planer för inflygningen. Behovet av överraskning var fortfarande en avgörande faktor. Hur skulle de anfallande flygplanen kunna närma sig målet utan att upptäckas av de tyska radarstationerna?
Det fanns en lösning. Den allierade underrättelsetjänsten hade hittat en "blind fläck" i det tyska radarnätet mellan Namsos och Mosjøen. Genom att korsa den norska kusten genom denna lucka och flyga in i svenskt luftrum hoppades de kunna undvika att bli observerade under större delen av inflygningen. När de åter korsade gränsen till norskt luftrum skulle de befinna sig i närheten av Narvik. Detta ansågs vara tillräckligt nära Tromsö för att tyskarna inte skulle ha tid att gömma Tirpitz i artificiell dimma. Detta borde ändå inte ha varit något problem, eftersom britterna visste att tyskarna ännu inte hade hunnit sätta upp de maskiner som skapade dimman.
Den 27 oktober fick flygbesättningarna instruktioner om att anfalla. Tidigt på morgonen den 28:e rapporterades bra väder över målområdet, och omedelbart efter midnatt gick Tait och hans två divisioner till anfall igen. Allt gick bra över Nordsjön och de passerade över land utan att bli upptäckta. Över svenskt luftrum började bombplanen klättra för att nå rätt anfallshöjd när de kom in i målet. Men det var då problemen började. Molntäcket blev dramatiskt tätare och snart fanns det bara några få luckor i molntäcket under de 32 bombplanen. Denna förändring var mycket olycklig, för när de nådde Tromsö var Tirpitz mer eller mindre dold under molntäcket, vilket gav nästan samma effekt som den konstgjorda dimman skulle ha gjort. Bombplanen var tvungna att hålla en viss höjd för att Tallboy-bomberna skulle få tillräcklig fart för att tränga igenom Tirpitz pansar, så att gå lägre var uteslutet. Resultatet var nedslående för britterna och deras bedömning var att slagskeppet inte var träffat. Vad de inte insåg var att en av Tallboy-bomberna hade träffat så nära att både roder och propellrar på Tirpitz skadats. Nu kunde hon inte ens flyttas. Många av besättningsmedlemmarna förflyttades, eftersom de inte längre behövdes. Därmed var Tirpitz inte längre ett hot mot britterna. Hon kunde inte påverka konvojerna mellan de allierade och Sovjetunionen, och hon hade ingen möjlighet att segla ut på Atlanten eller ingripa mot flödet av allierade soldater till Europa under resten av kriget. Det var inte längre nödvändigt att förstöra henne.
Om de allierade hade känt till dessa förhållanden skulle attackerna ha varit över, men det gjorde de inte. En ny operation beslutades därför - Katekesen. Ur brittisk synvinkel fanns det nu en känsla av brådska. Snart skulle långa vinternätter och sämre väderförhållanden göra en ny attack mot Tromsöområdet mycket svår att genomföra. En period av isstormar hindrade operationerna fram till den andra veckan i november, då vädertjänsten rapporterade om en gradvis förbättring.
Tyvärr hade britterna också fått veta att tyskarna hade flyttat en jaktskvadron till Bardufoss i närheten av Tromsö. Om denna skvadron sattes in skulle det leda till stora förluster bland bombplanen. Trots detta beslutades att anfalla den 12 november. Flygvapnet skulle ta samma väg som i Operation Obviate, via luckan i radarnätet och delvis genom svenskt luftrum. Om man kunde undvika att bli upptäckt i förtid skulle tyskarna förhoppningsvis inte hinna få upp sina jaktplan i luften - och i varje fall inte innan bomberna fälldes. Vad som skulle hända under tillbakadragandet var en annan fråga, men britterna var beredda att ta förluster för att förstöra Tirpitz.
På eftermiddagen och kvällen den 11 november gjordes 39 Lancaster redo på flygbaserna Lossiemoth och Kinross. Det var nu betydligt kallare än för två veckor sedan och det var problem med is på flygplanens vingar. Medan markpersonalen arbetade med att få bort isen fick flygbesättningarna en noggrann genomgång av detaljerna i uppdraget; navigatörerna fick nattens kurser och waypoints och radiooperatörerna nattens signalkoder och frekvenser. Heckskyttarna, som fortfarande skulle bära hela bördan att försvara bombplanen vid behov, gjordes medvetna om att det nu fanns en stor risk att de skulle bli attackerade av tyska jaktplan.
Efter detta transporterades besättningarna i bussar till de väntande bombplanen. Det visade sig att man inte hade lyckats avisa alla Lancasters, så sju plan kunde inte delta i räden. Bland annat det flygplan som tillhörde skvadronchefen för 9:e divisionen. Hans ställföreträdare beordrades därför att ta över, eftersom större delen av divisionen redan var i luften.
Flygningen över havet var händelsefattig, bortsett från att det var så kallt att många av piloterna inte kunde se ut genom fönstren. De var tvungna att flyga med hjälp av instrument. Under den första delen av flygningen hade man navigationsljus tända för att hålla ihop formationen, men sikten var så dålig att flygplanen till slut flög individuellt. Samlingsplatsen var Torne Träsk i Sverige. Lancastrarna passerade den norska kusten och sedan gränsen mellan Norge och Sverige i grått ljus.
Det ljusnade snart, men marken under flygplanen var så dimhöljd att det var svårt att urskilja konturerna av det svenska havet. Snart hade dock Tait samlat ihop sina två divisioner och de satte kurs norrut mot Narvik och sedan Tromsö. De höga svenska fjällen hjälpte till att dölja styrkan tills det återstod 20 kilometer. Nu gällde det bara att se hur snabbt tyskarna reagerade.
I det här läget visade det sig att britterna hade tur. Det var flygbasen i Bardufoss som först rapporterade observationen av fientliga flygplan i söder till luftförsvarscentralen i Tromsö, som vidarebefordrade informationen till vakthavande befäl i Tirpitz. Värdefulla minuter gick medan en viss handlingsförlamning uppstod mellan Bardufoss och Tromsö, samtidigt som vakthavande befäl i Tirpitz beordrade jaktplanen att omedelbart lyfta. När de första planen till slut lyfte från landningsbanan var det redan för sent. Tirpitz lämnades att klara sig själv.
Snart närmade sig de två bombdivisionerna slagskeppet för sista gången. Tallboy-bomberna säkrades och bombfällarna från 617:e divisionen förberedde sig för att låsa sina automatiska SABS-bombsikten på målet. Den 9:e divisionen använde konventionella sikten. Tirpitz öppnade eld med tungt artilleri först, sedan var det det lätta luftvärnsartilleriets och det landbaserade artilleriets tur. SABS-siktena fungerade på så sätt att bombfällaren låste siktet på målet två minuter före avfyrning. Piloten var sedan tvungen att se till att hålla en rak kurs fram till den punkt där bomben släpptes automatiskt. Han hade ingen frihet att manövrera utan var tvungen att följa de instruktioner som systemet gav honom via bombsiktet. Följden blev att raderna av stora bombplan verkade mycket mer orörliga när de närmade sig slagskeppet genom luftvärnselden, utan minsta tecken på att vidta undanmanövrar. När Taits ledande plan nådde den punkt som bombfällaren markerat, ryckte maskinen till och den första bomben föll på målet nedanför. Den följdes av fler - tills luften var full av fallande Tallboy-bomber.
Den första bomben träffade slagskeppet nära flygkatapulten på babordssidan. En häftig låga kunde ses även på långt håll och däcket slets upp som om det vore gjort av papper. Ytterligare två bomber träffade Tirpitz. Den ena studsade mot ett av kanontornen och gjorde ingen direkt skada, medan den andra kraftigt förvärrade de skador som den första bomben orsakat. Många sjömän på däck dog omedelbart, liksom många i maskin- och pannrummen i babord. Tornet Caesar slungades upp i luften av kraften från en explosion på fartygets däck och vatten strömmade in genom ett gapande hål i skrovets babordssida. Tirpitz började genast få slagsida - till och med innan skummet från explosionen hade lagt sig. Långsamt, nästan graciöst, rullade fartyget runt och sjönk på grunt vatten. En del av skrovet stack fortfarande upp över vattenytan.
Det var så det sista stora tyska slagskeppet slutade sina dagar. De första attackerna mot henne utfördes av fyrmotoriga brittiska bombplan, och det var också fyrmotoriga brittiska bombplan som slutligen sänkte henne. Hon hade använt sina vapen för fientliga syften endast ett fåtal gånger och hon hade aldrig deltagit i några sjöslag. Ändå hade hon varit en konstant faktor i de allierades marina planer från 1942 till 1944. Många attacker riktades mot henne, inte bara från luften utan också från havet i form av attackdykare och miniubåtar.
Under dessa år band Tirpitz upp stora allierade flottstyrkor och andra resurser som kunde ha använts på annat håll. Tyskarna hade också lagt ner stora resurser på att bygga, underhålla och förse henne med materiel och inte minst på att försvara henne. Debatten om vem som vann slaget om Tirpitz - med alla strategiska och ekonomiska faktorer i vågskålen - kommer att fortsätta under lång tid framöver. Men när det sista stora tyska slagskeppet träffades av Tallboy-bomberna och snurrade runt, markerade det på många sätt ett symboliskt slut på slagskeppsepoken. I framtiden skulle de främsta örlogsfartygen bli hangarfartyg och den huvudsakliga beväpningen skulle vara flygplan, inte kanoner.

"När kriget bröt ut var den tyska flottan hopplöst underlägsen Royal Navy."

Brittiska Short Stirling var ett av de största bombplanen som britterna hade när kriget bröt ut, men det skulle visa sig vara otillräckligt för operationer mot mål som Tirpitz.

Tirpitz ligger för ankar i en norsk fjord. FMU:s arkiv.

Även bombplanet Handley Page Halifax användes mot det tyska slagskeppet.

Ett brittiskt torpedflygplan av typen Albacore.

Kartan visar Skandinavien och norra delen av de brittiska öarna samt de platser där Tirpitz hade en hamn. Ritad av Sigve Solberg

Det brittiska hangarfartyget Victorious, som ledde de första operationerna mot Tirpitz.

Tirpitz sedd från aktern i en norsk fjord.

Ett brittiskt torpedflygplan av typen Barracuda.

Tirpitz i Fættenfjorden, fotograferad i hemlighet av den norska motståndsrörelsen. På bilden syns tydligt det torpednät som skyddade fartyget. FMU:s arkiv.

Avro Manchester - föregångaren till Avro Lancaster.

Brittiska bombbesättningar får en genomgång inför en ny attack mot Tirpitz (Källa: FMU:s arkiv).

Tirpitz

Flygspaningsbild tagen efter en av attackerna. FMU:s arkiv.

Avro Lancaster, det flygplan som fällde den kanske dödligaste bomben över Tirpitz.
Ill: Kjetil Åkra

Tallboy-bomben.

Tirpitz väl kamouflerad. FMU:s arkiv.

Tallboy-bomberna träffar havet nära Tirpitz. Slagskeppet är rökinhöljt till höger i bild.
Ares förlags arkiv

Kartan visar de brittiska bombplanens flygbana under flera av attackerna mot Tirpitz.
Ritad av Sigve Solberg.

"Operation Overlord var nära förestående och premiärministern ville att det tyska slagskeppet skulle elimineras för gott."

"Det var det snabbaste fyrmotoriga bombplanet som Bomber Command hade, och det brittiska bombplanet som kunde flyga högst och ta med mest last."

Tirpitz under bombräden. Här kan vi se den konstgjorda rök som fartygets besättning avger.FMU:s arkiv.

Kriget är över och slagskeppet slutar sina dagar som metallskrot. FMU:s arkiv.

Effekten av en Tallboy-bomb.

"På eftermiddagen och kvällen den 11 november gjordes 39 Lancaster klara på flygbaserna i Lossiemoth och Kinross. Det var nu betydligt kallare än för två veckor sedan och det var problem med is på flygplanens vingar."

Michael Tamelander är bosatt i Uppsala. Till vardags arbetar han som säljare, men under de senaste 15 åren har han skrivit ett antal böcker, främst om andra världskriget. Av dessa har "D-Day", "The Ninth of April", "Bismarck", "Tirpitz" och "World War II Year by Year" publicerats på norska. Michael har också skrivit boken "Dambuster, den brittiska attacken mot Ruhr-dammarna under andra världskriget".
www.michaeltamelander.se

Luftstrid över Førdefjorden9. februari 1945

Svarte
Fredagen

Andra världskriget närmade sig ett obevekligt slut. Luftwaffe var bara en skugga av sitt forna jag, inte minst på grund av bränslebrist och problem med att utbilda nya piloter. Men över Førdefjorden den 9 februari skulle de slå till hårt mot ett allierat flygvapen som kom in för att slå mot sjöfarten längs den norska kusten.

Frode Lindgjerdet

Den svarta fredagen

"Black Friday." Målning: Mark Postlethewaite

"Under 1943 var Luftwaffe i Norge också tvunget att vidta defensiva åtgärder i linje med Tysklands allmänna tillbakagång på alla fronter. Infrastruktur, försvar och luftförsvar förstärktes vid kustflygplatserna."

Detaljerna om händelserna ovanför Førdefjord är huvudsakligen baserad på Nordeide och Sperbunds bok Den svarta fredagen från 2003. Boken gavs ut av Selja forlag och finns tyvärr inte längre till försäljning. Den bygger på intervjuer med deltagare och rapporter från både den tyska och brittiska sidan, samt omfattande intervjuer med lokalbefolkningen. Detta bidrar till en stark lokalhistorisk prägel som inte har fått lika stort utrymme här. Hur ett civilt samhälle upplever en sådan apokalyptisk händelse är naturligtvis också historiskt viktigt, men har här utelämnats till förmån för de rent militärhistoriska aspekterna. Mycket hände samtidigt och på kort tid, och med en sådan detaljrikedom blir de enskilda händelsernas ordningsföljd i texten under alla omständigheter något problematisk. Detta gör det till en stor utmaning att skapa en flytande berättelse, men är nödvändigt för att framställningen ska ge läsaren en känsla av att "vara där" och inte bara matas med en oändlig ström av torra fakta.
Bakgrunden
I början av februari 1945 stod Tysklands nederlag klart för alla utom Hitler och de mest inbitna nazisterna, som inte hade något att förlora på att föra kriget till dess slutliga, bittra slut. Den 9 februari bröt brittiska och kanadensiska styrkor igenom Siegfriedlinjen längs förkrigsgränsen mellan Tyskland och Frankrike. I öster belägrade Röda armén städerna Elblag och Poznan (idag i Polen). Tyskland självt var en rykande ruin efter att Royal Air Force och US Army Air Force oavbrutet hade bombat städer och industrier med enorma svärmar av bombplan. Albert Speer hade mirakulöst nog lyckats hålla igång krigsproduktionen och till och med ökat den fram till 1944, åtminstone räknat i ton. Men den kritiska bristen på oljeprodukter, kullager och vissa viktiga mineraler som krom och volfram påverkade kvaliteten på det som producerades. Och med ett transportsystem som låg i ruiner på grund av bombningarna och en kritisk brist på bränsle var det mycket svårt att få materialet till fronten och utnyttja det till fullo.
Ett annat framträdande inslag i krigets slutfas var tron på att ett "mirakelvapen" skulle rädda Tredje riket från nederlag. Det var inte bara propaganda, utan också något som Hitler förlitade sig på i sina mest desperata ögonblick. Ett av dessa var V1-raketerna som började regna ner över London i juni 1944. Effekterna var dock överdrivna, både i propagandan och gentemot Hitler. Ett antal revolutionerande flygplanstyper utvecklades, till exempel den jetdrivna Messerschmitt Me 262 och Arado Ar-234 - som kunde nå hastigheter på cirka 750 km/h. Inblandning från Hitler och Göring försenade dock färdigställandet av produktionsmodellerna - de ville ha offensiva bombplan snarare än de interceptorer som Tyskland verkligen behövde. Bränslebristen begränsade också utbildningen av nya piloter, så kvaliteten på de nya piloterna sjönk stadigt. Medan man i Storbritannien satte erfarna flygare på att utbilda nya generationer av piloter, behöll man dem i aktiv tjänst i Tyskland tills ödet hann ifatt dem.
Bombanfallen tvingade till slut den tyska flygindustrin att prioritera jaktplan framför bombplan, vilket märktes tydligt från 1943. De allierade bombarmadorna led stora förluster till att börja med. Både britter och amerikaner hade nedprioriterat långräckviddiga eskortjaktplan, inte bara på grund av en överdriven tro på bombplanens defensiva beväpning, utan också för att det fanns en uppfattning om att sådana maskiner med tillräckligt goda egenskaper i luftstrid var ouppnåeliga. När någon kom på idén att sätta den brittiska Rolls-Royce Merlin-motorn i en amerikansk P-51 Mustang fick de allierade mer eller mindre av misstag ett sådant flygplan som kunde följa bombplanen in i hjärtat av Tyskland och tillbaka igen. Luftflotte 5 i Norge kunde inte möta denna utmaning, eftersom Focke Wulf Fw 190 och Messerschmitt Me 109 hade för kort räckvidd och flygtid för att ge tillräckligt luftskydd för konvojerna. Från och med februari 1944 tvingades konvojerna att segla på natten och ankra i fjordarna på dagen.
När invasionen av Normandie hade slutförts framgångsrikt och "luftherraväldet" etablerats på kontinenten kunde RAF Bomber Command rikta sin uppmärksamhet mot mål i Norge. Både utvecklingen av nya typer av ubåtar och jakten på Tirpitz fick det brittiska amiralitetet att trycka på för ökade insatser mot sjömål i Norge. 12. den 22 november 1944 trängde 171 Lancaster och 7 Mosquito in mellan Molde och Kristiansand för att attackera ubåtsbunkrar i Trondheim, utan att på allvar hotas av tyska jaktplan eller luftvärn (attacken avbröts eftersom rök gjorde risken för att träffa civila för stor).
Under 1943 var Luftwaffe i Norge också tvunget att vidta försvarsåtgärder i takt med Tysklands allmänna tillbakagång på alla fronter. Infrastruktur, försvar och luftförsvar förstärktes vid kustflygplatserna. Invasionen i Normandie och ryssarnas framryckning i Östersjöområdet ledde till att större tyska flottstyrkor koncentrerades till Norge. Råvaror från Norge, särskilt pyrit, blev också allt viktigare för tyskarna i takt med att Tredje riket krympte. Tillsammans med förflyttningen av de tyska landstyrkorna till kontinenten i början av 1945 ökade betydelsen av den tyska kusttrafiken längs den norska kusten, särskilt på grund av kolbrist och sabotage mot järnvägen. Den brittiska strategin var klar den 30 september och gjorde den norska farleden till ett särskilt operativt mål. Förutom att sänka tonnage var det viktigt att störa sjöfarten, inte minst för att stoppa leveranserna till de tyska ubåtsbaserna i Bergen och Trondheim. Det norska försvarets överkommando uttryckte oro för att befolkningen i det ockuperade Norge skulle drabbas oproportionerligt hårt av en upptrappning av sjöräddningen. Småbåtar och norska kustfartyg i reguljär tjänst, liksom fartyg under 500 ton som förde norsk flagg, skulle därför skonas.
I början av 1945 hade tyskarna dock, enligt Jan Blom Pettersens avhandling om Luftwaffe i Norge från 1998, mer än 439 flygplan i Norge, varav 354 var operativa. Eftersom tyskarna insåg att ryssarna hade stoppat sin framryckning i norr vid Kirkenes, var de flesta av dessa flygplan stationerade längs kusten från Trondheim till Oslofjorden. 100 jaktplan av typen Messerschmitt Bf 109 och Fw 190 var stationerade på Lista och Kjevik nära Kristiansand, Sola utanför Stavanger, Herdla nära Bergen och Gossen utanför Molde. Antalsmässigt var detta en respektabel styrka. Bränslesituationen för dessa enheter var dock mycket svår. Någon omfattande patrullering eller eskort av de konvojer som seglade söderut med materiel och besättning tillbaka till Tyskland var inte aktuell. Det fanns heller inte mycket utrymme för utbildning. Jaktförbanden hade ändå en beredskap på 10-15 minuter, men de skickades bara upp om det var säkert att det inkommande flygplanet skulle anfalla. Ofta var uppdraget redan slutfört innan tyskarna nådde fram till dem igen. Försvaret av kustkonvojerna var därför i hög grad beroende av luftförsvaret ombord på fartygen, förutom att fartygen sökte skydd i fjordarna under dagen och seglade på natten. I december 1944 föreslog befälhavaren för de tyska marinstridskrafterna i Norge att man skulle flytta ankringsplatserna mellan Bergen och Ålesund närmare jaktflygfälten för att förbättra beredskapen. Samtidigt prioriterade RAF Coastal Command södra och sydvästra Norge. Det var ett kort avstånd och jaktbombplanen hade gott om tid över målet och behövde inte avbryta beväpningen för att tanka extra bränsle.
Motståndarna
Z 33 var ett jaktplan av Narvik-klass och färdigställdes på Deschimag-varvet i februari 1943, varefter det skickades till Norge för att utrustas och knytas till 4:e jagarflottiljen. Befälhavare ombord var Fregattenkapitän Rudolph Menge. Z 33 skadades i Operation Zitronella, den tyska räden mot Spetsbergen i september 1943. Jagaren hade också eskorterat Scharnhorst på dess väg norrut till slaget om Nordkap och skadades lätt av flygplan från Fleet Air Arm under attacken mot Tirpitz 17. i juli 1944. Z 33 var 2.600 ton tung och 127 meter lång med en toppfart på 37,5 knop. Besättningen bestod av 220 man och huvudbeväpningen bestod av 5 x 149 mm kanonerkanoner. Dessutom hade den 14 x 20 mm och 18 x 20 mm luftvärnskanoner samt 8 torpedtuber. Besättningen på Z 33 uppgick till cirka 300 man.
Totalt elva mindre fartyg utrustade med luftvärnskanoner skickades troligen in i fjorden för att skydda jagaren. Ett av dessa var D/S Oster, ett gammalt norskt linjeskepp som hade rekvirerats av den norska flottan i samband med neutralitetsförsvaret 1939-40. Efter ockupationen togs hon över av tyskarna och fick namnet V 5504 Marder. Andra fartyg som tillkom var V 5302 Seelöwe, V 5311 Seeotter, V 5701 Thüringen och V 6808 Rugier. Men precis som D/S Oster var de alla rekvirerade civila fartyg utrustade med kanoner och kulsprutor, eller Vorpostbooten, som tyskarna kallade dem. De var långsamma och hade begränsat pansar. Men tyskarna hade packat dem med så mycket luftvärnseld som de kunde bära. Räumbootene från basen i Botnaneset utanför Florø, R 308 och R 310, var också inblandade.
Jagdgeschwader 5, 9. Staffel "Eismeerjäger" hade stöttat de tyska operationerna på Nordfronten och efter tillbakadragandet från Finland förflyttades förbandet först från Petsamo till Svartnes, via Bardufoss och Værnes, innan det den 10 januari överfördes till Fliegerhorst Herdla utanför Bergen. På grund av sin tidigare insats i norra Finland var förbandet känt som Eismeerjäger - ishavsjägarna. De hade kanske förväntat sig att insatsen i Norge skulle bli en semester jämfört med östfronten, men de sattes snart på prov. Staffel 12, med sina blå siffror i markeringarna, leddes av Oberleutant Rudolf Linz, en veteran med totalt 69 nedskjutningar. Han flög själv i "Blue 4". Staffel 9 med vita siffror leddes av Feldwebel Rudolf Artner i "White 10" med 17 nedskjutningar. Tillsammans hade de 20 Focke Wulf Fw 190. Men veteranerna på Herdla hade också fått sällskap av flera nyutbildade flygare. De tyska jaktplanen hade också problem med sin radioutrustning. Endast ett fåtal av dem kunde få kontakt med ledningscentralen - Jägerleitstand - på Fløyen i Bergen. Resten kunde bara ringa till andra jaktplan. I rudi Linz, en av Luftwaffes mest erfarna piloter i Norge med 69 nedskjutningar, var med i "Blue 4" från 12th Staffel.
Tidigare under kriget hade britterna varit framgångsrika i att attackera tysk sjöfart från låg höjd. Tyskarna svarade dock med att förstärka fartygens luftförsvar, vilket tvingade britterna att anfalla från högre höjd. Med den tidens sikten innebar det att sjöfartsskyddsoperationer inte var särskilt effektiva. För att lösa detta problem bildades Strike Wing. Den bestod av minst två skvadroner, varav den ena hade till uppgift att hålla nere fiendens luftvärnsbesättning (supression) medan den andra attackerade fiendens sjöfart. Den första Strike Wing bildades i augusti-november 1942, men hade inledningsvis begränsade framgångar. Till en början användes torpeder, men senare föredrogs raketer, särskilt i trånga fjordar där det var svårt att göra en någorlunda stabil inflygning för torpedfällning, särskilt mot små fartyg som gjorde undanmanövrar. Strike Wing:s verksamhet kompletterades med MTB-attacker mot tyska fartyg nattetid.
Banff Strike Wing etablerades i september 1944 med bl.a. norska 333-skvadronens B-flyg. Wing använde också Dallachy som bas och opererade med en blandning av Mosquito och Beaufighter. I oktober samlades Beaufighters på Dallachy för att underlätta arbetet för de tekniska tjänsterna. RAF Coastal Command's Dallachy Strike Wing, med sina 32 Bristol Beaufighters, var född. Vingen etablerades i oktober 1944 med RAF 143 Squadron (som samtidigt bytte ut sina Mosquito FB VI mot Beaufighters), 144 Squadron (Beaufighters, torped/luftvärn) och RCAF 404 Squadron (raketer). Dessutom var RAAF 455 Squadron vid den här tiden utrustad med en Baufighter (med missiler) och RNZAF 489 Squadron (torped/luftvärn). Flottiljerna på Dallachy och Banff samarbetade ofta och båda tillhörde 18th Group under Air Officer Commanding, Air Vice-Marshall Aubry Ellwood med högkvarter i en enorm bunker under Pitreavi Castle utanför Edinburgh. Det var dock miserabla förhållanden som mötte Wingen i Dallachy. Allt från fordon till madrasser, bord och stolar var en bristvara, liksom rinnande vatten. Under januari hade vädret i Skottland varit fruktansvärt. Vattenledningar brast, landningsbanan var ofta täckt av is och snö vilket ledde till många olyckor och flygbaserna var isolerade från omvärlden på grund av dåliga vägar. I slutet av månaden kom det milda vädret och vatten strömmade in i tomtehyddorna där besättningarna var inkvarterade. Strike Wing leddes av den 25-årige Wing Commander Colin Milson i Beaufightern med märkningen UB-K. Han var både erfaren och populär bland manskapet. Besättningarna var dock en blandning av veteraner och nybörjare, men i det här skedet av kriget hade åtminstone nybörjarna på den allierade sidan haft betydligt mer flygtid innan de skickades ut i strid än sina tyska motsvarigheter. En av piloterna på sitt första uppdrag, den australiske flygofficeren Harold Spinks, hade till och med betalat för privat flygträning innan han gick med i RAAF, för att ge sin karriär en flygande start.
Dallachy Wing understöddes också av två Vickers Warwick sjöräddningsflygplan från 279. Squadron. Warwick var en ombyggd Wellington-bombare. De kunde inte landa till sjöss, men i stället för bomber bar de livbåtar och annan räddningsutrustning som kunde släppas ner till flygbesättningar i sjönöd. Som jaktunderstöd hade de RAF No 64 Squadron, under Flight Lieutenant J.W. Foster, utrustad med Mustang Mk IIIA. De överfördes till Peterhead den 24 januari och hade tidigare flugit eskort för bombuppdrag över kontinenten och gett nära stöd till de allierade markstyrkorna. Dagen före operationen över Førdefjorden skulle de eskortera 24 Mosquito jaktplan från Banff på ett uppdrag till västra Norge. Men det blev en tuff start. Landningsbanan var täckt av is, och ett av planen fick sladd och slog i kanten av landningsbanan. Det efterföljande planet blev nedstänkt med bråte och tvingades landa strax efter start
Start
Resten av jaktflottiljen, som Z 33 var en del av, seglade söderut till Tyskland den 26 januari, medan Z 33 stannade kvar i verkstaden i Narvik innan den fortsatte söderut. 5. i februari 1945, strax före slaget vid Førdefjorden, går hon dock på grund strax norr om Oddane. Grundstötningen övergår i ett skärande ljud när fartyget i egen fart pressas framåt över revet. Vattnet forsar in och motorerna tystnar. Styrbords propeller slits av tillsammans med propelleraxeln och jagaren blir liggande stilla medan vattnet forsar in. Styrbords roder är också skadat och vatten strömmar in genom en spricka i den yttre delen av fartygets dubbelskrov. En febril aktivitet utspelar sig när besättningen försöker täta axeltunneln och revan i det yttre skrovet. Lyckligtvis för tyskarna fungerar hjälpmotorerna fortfarande, vilket gör det möjligt för dem att pumpa ut vattnet.
Situationen är under kontroll, men även om Z 33 flyter är den mycket utsatt mitt i farleden, där den kommer att vara mycket sårbar för allierade bombplan så snart det blir ljust. De behöver bogserbåtar för att ta sig till ett skeppsvarv, men jagaren kommer fortfarande att vara berövad möjligheten att göra undanmanövrar, vilket bara kan kompenseras med extra flygunderstöd. Klockan 8.05 är fartyget redo att bogseras, men ett av fartygen får propellerhaveri och den kvarvarande båten kan inte bogsera Z33 ensam. Klockan 11.15 får de också veta att Bergen inte har någon torrdocka tillgänglig för att ta emot dem och att de måste åka norrut till Trondheim. De kunde bara åka under dagen om de hade turen att vädret skulle göra jobbet svårt för en eventuell angripare. Menge får först order om att gå till ankarplatsen i Nordgulen, men vädret är så dåligt att han inte tar chansen att fortsätta norrut utan istället går mot Førdefjorden. Klockan 8.50 ger sig två Beaufighters från 489:e skvadronen iväg mot den västnorska kusten. Ombord finns nyzeeländarna Warrant Officer Brightwell och Foy på P6-H samt Flight Sergeant Priest och Warrant Officer Ball på P6-K. Genom avkodade tyska radiomeddelanden och meddelanden från agenter i Norge vet britterna att Z 33 befinner sig i området på väg söderut z 33 är i området på väg söderut. Spanarnas uppdrag är att lokalisera jaktplanets exakta position.
De når den norska kusten vid Utøy och gör först ett svep söderut innan de fortsätter norrut mot Sognefjorden. Efter en lång köldperiod längs den norska västkusten har vädret blivit mildare, men en morgondimma ligger över fjord- och dalbottnarna. De ser flera fartyg på vägen, och när de passerar Førdefjorden möts de av en spärreld från luftvärnet. Och där nere kunde de två spanarna se jagaren Z 33 av Narvikklass, en minsvepare och två eskortfartyg. Beaufighterna sätter av mot norr, men den plötsliga överraskningen gör att de inte hinner notera alla fartyg på fjorden. De är inte heller säkra på den exakta positionen där observationen gjordes. Över Nordgulen hittade de också fem handelsfartyg. Ett annat örlogsfartyg är på väg söderut från Gulen och ytterligare tre observeras nära Bremanger. I Frøysjøen ser de Vorpostbåtarna Rugier och Thüringen på väg från Ålesund för att hjälpa till i den järnring som tyskarna nu lägger runt Z 33. Andra fartyg på väg är D/S Oster (V 5504 Marder) och minsveparna R 308 och R 310, som kommer från basen i Botnaneset utanför Florø. Ytterligare fartyg som anländer är Vorpostbåtarna V 5302 Seelöwe och V 5311 Seeotter. På morgonen den 9 februari är de alla på väg in i Førdefjorden. Tyskarna inser att överflygningen innebär att det bara är en tidsfråga innan ett allierat luftangrepp är över dem. De norska civilisterna i området inser också vad som är på väg att hända. Skolorna är stängda, men viljan att lära sig visar sig vara starkare än rädslan.
Klockan 11.20 ger sig scouterna av mot Skottland. På återresan rapporterar nyzeeländarna sina observationer tillbaka till basen. När de landar kl. 13.25 är planeringen för den expedition som skulle sluta i "Black Friday" redan långt gången. Tydligen hade Dallachy Strike Wing nu ett lyxproblem. Det fanns många mål här, men amiralitetet hade högsta prioritet på de tyska sjöstridskrafterna. Eftersom kustkommandot stod under deras operativa befäl var Z33 huvudmålet när 18:e gruppen gav sin operativa order till flottiljen. Inne i Førdefjorden vidtog de tyska fartygen försiktighetsåtgärder och omgrupperade för att maximera skyddet av terrängen. De rörde sig ända fram till iskanten i mitten av fjorden. Först kom de mindre båtarna, som om de testade isen för att se hur långt in de kunde komma. Sedan bogserades Z 33 in och förtöjdes under Jørneset så att bara fören stack ut. Därefter lade sig bogserbåtarna längs sidan. Valfångstfartyg, rekvirerade av tyskarna, försökte bryta isen så långt som möjligt, förmodligen för att skapa så mycket utrymme som möjligt för att manövrera fartygen i den isiga fjorden. När anfallet kom fanns det fyra "utpostbåtar" vid Buanes. Ytterligare ett fartyg låg förtöjt vid Kakefløa, två vid Bjørkedalslandet och ett vid Gjesneset. De gråmålade tyska fartygen var svåra att få syn på mot den likaledes grå bergväggen. Ytterligare tre fartyg hade ankrat mitt på land, totalt tolv fartyg.
Mellan 13.40 och 14.06 lyfte nio Beaufighters från 144:e skvadronen, elva från 455:e skvadronen, elva från 404:e skvadronen och en från 489:e skvadronen, totalt 32 plan under befäl av 455:e skvadronens Wing Commander Colin Milson. Resten av 489:e skvadronen stannade kvar på marken eftersom de var utrustade med torpedtuber och fjorden ansågs vara för smal för att genomföra en torpedattack. Under den senaste månaden hade det tyska jaktflyget blivit mer effektivt över västra Norge. Anledningen var överföringen av de erfarna Eismeerjäger från Petsamo. den 12 januari hade tre bombplan av typen Lancaster skjutits ned över Bergen och den 15 januari sköts fem Mosquito ned över Stord. En av dessa var norsk och sköts ner av de fartyg de attackerade. Coastal Command Strike Wing beslutade därför att sätta in 12 Mustang III (P-51B/C) från RAF 65 Squadron som eskortplan, baserade i Peterhead. Dessa lyfte kl 13.40 och mötte Beaufighters över Dallachy. Två Vickers Warwick sjöräddningsflygplan följde också med dem. 14.klockan 05.00 är styrkan samlad och kan sätta kurs mot Norge. En tre timmar lång flygning över Nordsjön väntar innan de når sin destination. Men resan är långt ifrån tråkig; på bara 15 meters höjd över havet kan man inte vara okoncentrerad en sekund innan näsan dyker ner i vågorna. Hälften av Mustangerna flyger på ena sidan och hälften på den andra. Längst bak flyger de två Vickers Warwick-maskinerna från 279:e skvadronen. samtidigt lyfter 16 Mosquitos från 235:e skvadronen från Banff med två norska Mosquitos från 333:e skvadronen som "outriders" (spanare). Dessa skulle patrullera från Ytterøyane till Stord och ägna särskild uppmärksamhet åt de fartyg som hade rapporterats i Nordgulen. De tyska fartygen i Nordgulen anfölls dock inte eftersom de var för svåra att nå inne i fjorden, och patrullen från 235:e skvadronen fortsatte utan anfall.
Attacken
De två NO:na från 144:e skvadronen sökte av fjordarna och rapporterade tillbaka till huvudstyrkan att det fanns fem mindre fartyg i Vindpollen, men att Z 33 inte syntes till någonstans. Slutsatsen var att den troligen fortfarande befann sig i Førdefjorden. Klockan 15.40 korsade Dallachy Strike Wing inloppet till Sognefjorden och passerade Sunnfjord tio minuter senare. Samtidigt lyfter de tyska jaktplanen från Herdla. Sedan 1944 hade tyskarna haft radartäckning från Trondheimsfjorden och söderut längs kusten. Britterna kunde undgå upptäckt om de höll sig under 300 meter över havet på 100 km avstånd och under 30 meter på 60 km avstånd. Huruvida britterna upptäcktes innan de kom i sikte är osäkert, men det är troligt eftersom tyskarna kan ha haft tid att bedöma avsikten utifrån antal och kurs eftersom de valde att lägga sitt dyrbara bränsle på att gå upp. Så snart de allierade planen passerade luftrapporteringsstationerna vid Utvær strömmade telemeddelandena in till rapporteringscentralen vid Fløyen.
Tyskarna förstod nu vad som höll på att hända och att en allierad flygstyrka var på väg mot Førdefjorden. På Herdla gick larmet kl. 15.47. De flygare som satt i vaktstugan hörde smällen från signalpistolen, kastade vad de hade i händerna och rusade ut för att ta på sig fallskärmarna. Bara tio minuter efter att de allierade planen har passerat Utvær lyfter 16 Fw 190 från Staffel 9 och Staffel 12 och sätter kurs mot Førde samtidigt som de får information om att den fientliga styrkan troligen uppgår till cirka 40 plan. Klockan 16.07 går larmet även ombord på de tyska fartygen. De söker skydd i den smala Førdefjorden, vid iskanten ovanför Frammarsvika, för att försvåra för britterna att anfalla utan att riskera att krossas mot de omgivande branta bergssidorna.
Kanonbesättningarna kastar sig i position och skjuter mot de brittiska flygplanen som kommer in från väster. Under tiden flyger Strike Wings över Dalsfjorden och mot Bygstad. Planen är att flyga över Heilevangslandet, anfalla och sedan vända hemåt. De kommer ut över fjorden kl. 15.54. De tyska fartygen är dock inte grupperade som de hade förväntat sig, utan de ligger ännu längre in i fjorden med branta bergssidor på tre sidor. Wingen måste därför göra extra manövrar och följer fjordens norra sida, svänger österut och passerar Førde i ett försök att komma i anfallsposition. De kommer in igen och följer södra sidan av fjorden, men Milson inser att de inte kan anfalla från öster, utan måste komma in från väster. Vingen gör en högersväng och fortsätter västerut längs fjordens norra sida med Mustangplanen cirka 600 meter ovanför huvudstyrkan.
Tyskarna har gjort en korrekt bedömning av terrängen och placerat fartygen med branta klippväggar bakom sig så att Strike Wingen bara kan anfalla från väster och i riktning mot den smala fjordbotten. Detta gör att försvararna kan koncentrera sin eldkraft till en begränsad inflygningsväg där varje fartyg har tilldelats en eldsektor. Samtidigt blir det mycket trångt för de allierade så att de inte kan anfalla i de vanliga två vågorna med luftvärnet först och raketplanen efteråt. Klockan blir därför 16.07 innan Strike Wing är redo att inleda anfallet. Pilot Officer Fred Holly, andrepilot till Pilot Officer Percival C. Smith ombord på PL-Y, ansåg efteråt att Dallachy Strike Wing tog för lång tid på sig att komma i position, vilket kan ha gett tyskarna oproportionerligt lång tid att reagera. Så mycket som 17 minuter gick troligen förlorade under positioneringen. Anledningen är att Z 33 och dess följeslagare hade flyttat sig efter att ha upptäckts av allierade spaningsflygplan och placerat sig precis intill iskanten, som inte hade gått så långt ut i fjorden sedan 1904.
Beaufighters ställde upp sig för att leverera sina vapen till de tyska fartygen i fjorden och kunde inte komma in med mer än två eller tre plan åt gången. Milson flyger in först i spetsen för 455:e skvadronen när de lyfter från 700 meters höjd. 404:e skvadronen ligger på babordssidan och 144:e skvadronen ligger längst bak på styrbordssidan. 1.300 meter ovanför fjorden övervakar Mustangerna allt. Och de tilldelas mål enligt sina positioner. Alla Beaufighters ska anfalla Z 33, men 404:e skvadronen får även luftvärnsfartygen vid Buaneset som extra mål, medan 144:e skvadronen får fartygen vid Gjesneset. 144. den sist anlända skvadronen ska fördela sin eld jämnt mot alla mål. Men inte ens de mest erfarna allierade flygarna har upplevt en sådan här spärreld. Rugier har ett utsatt läge mitt i fjorden, men har också ett utmärkt eldfält över fjorden. Fartygets befälhavare ger order om att öppna eld på 2800 meters höjd. Beaufighternas hastighet uppskattas till 400 km/h, vilket skulle innebära att det tar 25 sekunder för dem att passera. Ljudet från kanonerna är öronbedövande. Och de kommer snart att ta ut sin rätt. I ett av planen startar Pilot Officer Smith och flyger klart längs den isiga fjorden när han ser en annan Beaufighter explodera på babordssidan. En issplittrad stjärtvinge virvlar ner mot marken. På land ser den 23-årige norrmannen Anders Sæle hur flygplanet exploderar och kastar kroppsdelar och bråte över isen.
Men sedan svarar Beaufighterna när de kommer in i masthöjd. 20 mm projektiler och raketer haglar mot Rugier och Z 33. Havet runt fartygen piskades vitt av smällar och explosioner när Beaufighters kastade sig in och avfyrade sina raketer och kanoner. Fartygen skakar och omsluts av rök. För norska civilister ser det ut som om tyskarna får stryk, men i själva verket beror skakningarna på rekylen från deras egna vapen. De fartyg som ligger förankrade i mitten av fjorden är mest utsatta och drabbas hårdast, men huvudmålet Z 33 träffas snart av en spärreld av raketer. Bakom de tyska kanonerna ersätts sårade och dödade besättningar med nya. En del hinner inte ens fram till ställningen innan de blir träffade. Rugier drabbas hårdast. Ångrör slits i bitar och fartygssidan perforeras av 20 mm granater under vattenlinjen. Snart är nästan alla vapen ombord träffade. En ammunitionslåda träffas också. Den exploderar och omgivningen börjar brinna. Synkeminer på däck träffas också, men exploderar inte. Besättningen har förlorat kontrollen över fartyget, som flyter hjälplöst omkring. Men enligt deras egna rapporter har de avfyrat 800 granater, satt tre flygplan i brand och sett ett av dem krascha. Otroligt nog är det bara två av besättningen som dödas i infernot.
Flera av Beaufighterna träffas innan de får chansen att avfyra sina vapen mot de tyska fartygen. Flygofficeren Harold Spink i UB-X flyger strax bakom Milson. Precis innan han ska avfyra raketerna ser han hur granathålen kryper upp längs vingen och träffar cockpit precis när han trycker av. Spink träffas i armen och bröstet. Navigatören, flygofficer Lloyd Clifford, träffas i benet. Blod och hydraulolja blandas med varandra och halvt i svimning lyckas han räta upp flygplanet och dra iväg. Snart ansluter sig också de tyska jaktplanen till striden. De har tagit cirka 20 minuter på sig att nå Førdefjorden, precis när Beaufighters dyker ner mot sina mål. Artner i spetsen för Staffel 9 leder vägen medan Linz och Staffel 12 följer tätt efter. Ett tyskt jaktplan vänder och kommer mot Spink och Clifford, men de lyckas få in Beaufightern i ett moln. Trots sina egna skador lyckas Clifford krypa upp i cockpit för att ge Spink första hjälpen. Sedan håller de tummarna och sätter kurs mot Skottland.
Ett annat fartyg som de flesta i Wingen-besättningen ser är Thüringen, som ligger nedanför Gjesnesholten. Men Räum-båtarna och bogserbåten bakom dem är svårare att få syn på. Flera av de allierade besättningarna rapporterar att de här träffas av luftvärnseld från land. Thüringen undviker att träffas av de raketer som faller i havet längs med fartyget. Men 20 mm granaterna haglar över fördäcket. Även här träffar en av dem en ammunitionslåda som fattar eld. Lådan innehåller 88 mm granater, och om de skulle explodera skulle det vara ödesdigert för Thüringen och besättningen ombord. Men en av sjömännen offrar sig och kastar granaterna överbord, trots att det kostar honom svåra brännskador på händerna. Ombord på Z 33 kommer erfarenheterna från striderna mot ryssarna i Norra ishavet väl till pass. Granater och raketer haglar över fartyget. Det brinner på flera ställen och skriken från de många sårade blandas med det öronbedövande ljudet från vapnen. Men disciplinen håller.
I en av de sista Beaufighters som kommer in sitter flygsergeant Stan Butler och flygsergeant Bernard Nicholl. De kommer in lågt och har siktlinje mot två av fartygen. Piloten Butler väljer ett och avfyrar en lång salva. Precis när de ska bryta sig loss får de syn på de andra fartygen. Butler försöker hålla sig så lågt som möjligt för att minimera sin sårbarhet. Men snart hör de en smäll. De har blivit träffade och läcker hydraulolja. Sicksackmanövreringen gör att den sprider sig över besättningen och plexiglaset. Butler kan inte se mycket när han försöker undvika klippväggen. Navigatören ropar ut en varning och samtidigt haglar spårljusen bakifrån. De har en Focke Wulf i hälarna, men den blir snart bortjagad av en Mustang. Butler och Nicholl lyckas till slut klättra upp och komma ovanför molnen och sätter kurs hemåt.
Hundstriden
Eismeer-jaktplanens beprövade taktik är att flyga rakt in i motståndarens eskort och sedan gå rakt på jaktbombplanen. Mustangeskortens befälhavare, flyglöjtnant Johnny W. Foster, blir förvånad över Focke Wulfen-planens aggressivitet och deras sätt att flyga rakt in i elden från sina egna plan. Men han ger order om att möta det nytillkomna hotet. Dessutom har tolv Mustanger blivit tio efter att en av dem tvingats vända på grund av motorproblem på vägen över, och en annan följde med som eskort. Men Eismeer-jaktplanen lyckas ta sig förbi eskorten. Enligt Artners egen rapport gjorde hans skvadron en samlad attack mot Beaufighterna. Han kom upp i svansen på en av dem och avfyrade en lång salva, vilket fick jaktbombaren att fatta eld. Den kraschade i riktning mot Førde utan att besättningen kunde ta sig ut. Precis när de skulle dra sig tillbaka efter attacken mot de tyska fartygen träffades de två kanadensiska besättningarna, pilotofficer Blunderfeld och pilotofficer Jackson. Flygplanet kommer in lågt på isen. Delar faller av och flygplanet börjar brinna. Sedan exploderar det i luften. Blunderfelds sönderslagna kropp ligger kvar på ett isflak, medan Jackson är borta.
Beaufighters har fått missilträffar på den tyska jagaren och luftvärnsfartyget Rugier fattar eld. Precis innan de går till attack ser Holly åtta enmotoriga jaktplan närma sig från sydost, men antar att det är deras egen eskort. De tar sig igenom den intensiva luftvärnselden och Holly ska just filma resultatet av anfallet när ett av jaktplanen kommer upp i svansen på deras Beaufighter. Först tror han att det är en Mustang som är för nära. Men den distinkta radialmotorn avslöjar snart att det är en Fw 190, och Holly ropar ut en varning till Smith. Han vänder sig om och släpper lös sin 0,303 kal. Browning kulspruta som var fastspänd när den inte användes (Coastal Command monterade en rörlig, bakåtriktad kulspruta i sin Beau' som inte var standard i RAF annars). Samtidigt skjuter Linz iväg. Granaterna träffar de brittiska flygplanen. Interfonerna slocknar, liksom den vänstra motorn. Holly träffas i benen, men en av splittrarnaen av splittrarna träffar sätets baksida. Om han inte hade vänt sig om för att göra sig redo för kulsprutan hade han också träffats i bröstet. Holly lyckas avlossa en kort salva innan han blir kittlad.
Holly förlorar så småningom medvetandet. Under tiden kämpar Smith för att hålla flygplanet stabilt. En snötäckt sluttning med skog närmar sig farofyllt. De rusar över och delvis genom trädtopparna, men inser snart att det inte finns något hopp om att ta sig hem till Skottland. Smith lyckas nödlanda på Høydalsfjorden, öppnar nödluckan och tar sig ut ur planet, som omedelbart börjar sjunka. Den skadade Holly vaknar upp när vattnet stiger runt hans fötter. Han lyckas öppna dörren till cockpit och tar sig ut i vattnet. Flytvästen är trasig och Holly är en dålig simmare, men norska civila från Hopen anländer. De drar upp dem ur vattnet och får in dem i båten. Holly behöver läkarvård och alla inser att det inte finns något hopp om att gömma sig. Därför hamnar de snart som tyska krigsfångar.
Mustangerna har tappat de extra bränsletankarna och vänder om för att följa efter Focke Wulfene, som har kastat sig över de jaktbombplan som de skulle vakta. Då inser Foster att tre Fw 190 är på väg mot honom, han skjuter och ser rök komma från en av dem när den stiger upp i ett moln. Piloten, löjtnant Karl Heinz Koch, lyckas hoppa ut med fallskärm när flygplanet kraschar i riktning mot Heilevang. Han faller ner i fjorden. Två norska pojkar sätter genast en båt i vattnet och drar upp honom. Först då inser de att han är tysk. Linz får inte heller många sekunder på sig att njuta av sin 70:e luftseger. Norska civila ser två flygplan komma efter varandra i rasande fart över kullarna i sydost. Det bakre är en Mustang. Mustangen störtar ner i dalen, stiger brant upp på andra sidan och befinner sig nedanför Linz. Munstycket blixtrar till när britten trycker på avtryckaren. Linz träffas på undersidan av flygplanet och planet störtar i lågor. De som kommer fram till vraket ser att det har plöjt en två meter djup krater i stranden av en sjö nära Åmotstølane. Runt kratern ligger flygplanskroppen och vingarna, och inuti ligger motorn, som är helt vit av elden.
Flyglöjtnant Jimmy Butler kastar sig också in i striden och dyker ner mot de tyska jaktplanen som ligger cirka 600 meter under honom. Butler befinner sig ovanför och bakom ett av dem. Tysken svänger först åt styrbord, sedan åt babord. Amerikanen har fördelen av högre fart och kommer allt närmare. På 500 meters håll trycker han av. Butler ser träffar i cockpit, motor och vingrot, och tysken störtar brinnande in i fjorden. Den tyske piloten, den 25-årige Oberfeldwebel Otto Liebfried från Stuttgart, skadas svårt, men lyckas hoppa ut med fallskärm. Luftstriden breder nu ut sig över ett allt större område, österut mot Førde, Naustdal i nordost och söderut mot Gaular. De Beaufighters som hade klarat sig igenom köttkvarnen över fjorden kämpade nu för sina liv för att komma undan de tyska jaktplanen. Några av Beaufighters försökte slå tillbaka och fick in några snabba salvor mot tyskarna, men för det mesta hade de mer än tillräckligt för att komma undan. Flygofficer J.R. Savard och hans skadade navigatör, pilotofficer Jeffrey Middleton, svänger ut över fjorden i det skadade flygplanet. De undviker med nöd och näppe att träffa Stranda-gården. Så småningom landar de på isen. Motorerna slits av, planet slår runt och landar på rygg. Navigatörens liv går inte att rädda, men norska civila som skyndar till platsen lyckas rädda Savard och föra honom till en läkare i Naustdal med tysk eskort. En annan Beaufighter kraschar i en flodslänt vid Naustdalstølene. En norsk civilperson springer iväg på skidor för att hjälpa till. Men flygplanet brinner, ammunition exploderar och det finns inget han kan göra för flygarna.
I några få fall lyckas Beaufighters fånga in de smidiga tyska jaktplanen. Vid Fureviknipa kraschar en Focke Wulf i fjorden efter att ha trasslat in sig i en dödsdans med en av de kanadensiska besättningarna. Men även den allierade besättningen får betala med sina liv när de också störtar i fjorden, cirka 50 meter från land vid Rieberbrua. Den här gången stoppas norrmännen som rusar in av tyska soldater, och ingen kan ändå göra något för besättningarna. Historien upprepar sig ett oroväckande antal gånger. Flygofficer H. Smook och navigatör Warrant Officer A.M. Duckworth kraschar genom isen vid Kvieneset. Det började med en liten brand under flygplanet och tjock rök vällde sedan ut ur flygplanet innan ena vingen föll av. Efter att ha förlorat vingprofilen på ena sidan gjorde Beaufightern en tvär sväng och krängde innan den kraschade. Brinnande bensin sprutas ut på isen, men de två som befann sig i flygplanet återfanns aldrig. Under de få minuter som luftstriden pågår blir även Artner nedskjuten för andra gången. Han följer en Beaufighter på låg höjd över Naustdal. Efter tre vindbyar fattar den eld och kraschar cirka fem kilometer nordost om Naustdal kl. 16.15. Två australiensare från 455:e skvadronen dödas, Warrant Officer Donald Ernest Mutimer och Flight Sergeant John Douglas Blackshaw.
Två Beaufighters försöker tillsammans fly från sina förföljare, en av dem flyger ut över Dalsfjorden och undkommer. Men tyskarna är i hälarna på den andra. Banljus träffar flygplanskroppen och vingarna. Planet tappar snabbt fart och höjd. Ett tag såg det ut som om det skulle krascha in i Reinkosten vid Storesteinen, men så gör det plötsligt en skarp vänstersväng, blir brantare och slår i marken. Det ligger kvar på rygg, bryts i två delar och vraket seglar nerför sluttningen. En av piloterna på RAF 65 Squadron, Warrant Officer Cecil Claude Caesar, försökte hjälpa de två Beaufighterna och är nu indragen i en dödskamp med ett av de tyska jaktplanen som leds av Unteroffizier Heinz Orlowski. Caesar anfaller med en hastighet på mellan 300 och 400 km/h och kommer in i Orlowskis svans. Striden går vidare från Hjelmeland till Storehesten. Caesar hänger kvar, men följs av andra Fw 190. De vänder tillbaka över Hjelmeland igen, men till slut går båda planen ner. Orlowskis flygplan fattar eld, men han lyckas hoppa ut. Caesar har inte samma tur. Några pojkar hittar vraket av hans Mustang. Vingarna är avrivna, men flygplanskroppen ser intakt ut. 16-årige Jostein Aase hoppas kunna rädda flygaren från där han sitter i förarsätet, till synes medvetslös men oskadd. Han lyfter upp Caesars vänstra hand, men inser snart att piloten är död.
Orlowski hoppar dock från för låg höjd för att skärmen ska kunna öppnas ordentligt. Lyckligtvis landar han i djup snö. När han träffar marken går signalpistolen i hans ficka av och lämnar en brännskada, otroligt nog den enda skada han får. Han glider nedför sluttningen medan vraket av Focke Wulfen brinner ovanför. Orlowskis öde uppmärksammas också av ungdomar i grannskapet. 15-åriga Ingolf Bringeland och Jan Hjelmeland har sett flygkraschen. I Øydalen ser de en person som kämpar sig fram genom den djupa snön och in i en lada. För ett ögonblick undrar de hur de ska lyckas gömma honom om han är en allierad, men de inser snart att han är tysk. Orlowski riktar en pistol mot dem, men de bestämmer sig för att gå in. Tysken lägger ner sitt vapen och ber om vatten. Pojkarna hämtar vatten från bäcken. De hittar en hög bår (stege), tar på sig skidor och släpar med sig Orlowski ner till byn.
Tyskarna faller också offer för eldgivning från marken. Unteroffizier Herbert Schaefer i Staffel 12 följer en Beaufighter som försöker fly. Striden flyttar ut över Sognefjorden och Nesjefortet. Vid fortet har tyskarna fem 20 mm luftvärnskanoner. De skjuter när de två flygplanen passerar över och träffar Schaefer. Flygplanet fattar eld direkt. Tysken lyckas få av cockpitlocket och tar sig ut. I sin fallskärm ser han Focke Wulfen slå i marken och explodera. Schaefer gör en hård landning på en klippa och blir både brännskadad och svårt skadad. Han har landat på ön Mjømna. Även Schaefer tas om hand av norska civila, får läkarvård och transporteras till det tyska lägret på Byrknes. Snart är tyskarna ensamma i luftrummet över Førdefjorden. De gör några svep över området för att försöka lokalisera vraken efter sina egna nedskjutna flygplan, men måste snart återvända till basen eftersom bensinen börjar ta slut. Artner noterar att han landade på Herdla kl. 16.55, en timme och fem minuter efter att han startade. Redan innan de har fått en överblick inser de att de allierade har åsamkats stora förluster. Men förlusten av esset Rudi Linz är också tung för tyskarna.
En av de tyska piloterna som dog, Liebfried, går ett särskilt dystert öde till mötes. Han lyckades hoppa av, men blev svårt skadad och hamnade i oframkomlig terräng nära Gjesneset. Civilbefolkningen kunde se att han skickade ut nödraketer nattetid och flera skallgångskedjor skickades ut, men Liebfried dog till slut och hittades i slutet av sommaren på en bädd av barkkvistar. På Dallachy anländer de första meddelandena innan planen har hunnit återvända. Flera måste nödlanda eftersom skadorna är så omfattande. UB-F är den första som störtar i 455:e skvadronen. Spink och Clifford i UB-X följer tätt efter. Båda är skadade. Clifford, navigatören, som har träffats i foten, har lyckats lägga ett tryckförband och ge flygaren morfin så att han kan fortsätta utan alltför stora smärtor. Tillförseln från den vänstra bensintanken har stängts av och man kan inte kontrollera varvtalet på den högra motorn. Dallachy skickar upp rödljus för att få dem att vänta med att landa, men Spink och Clifford har slut på bränsle. Det första försöket måste avbrytas eftersom landningsstället inte går ner. I nästa försök tar de bäring på gräset bredvid landningsbanan. Det blir en buklandning, men det går bra. Nicholl och Butler måste också buklanda. Nicholl hoppar först ut med fallskärm för att inte ta onödiga risker. Men han ska hängas för att han har glömt att koppla ur sitt headset. Och Butler får order om att landa så långt ner på landningsbanan som möjligt för att ge plats åt andra flygplan som kommer bakom och har problem. Totalt måste sju av Beaufighterna nödlanda. Klockan 18.45 är den sista nere. 23 har lyckats ta sig tillbaka.
Avslutande ord
Termen "Black Friday" noterades i den rapport som underrättelseofficeren på Dallachy Strike Wing skrev samma kväll. De allierade förlorade 19 besättningsmän. 14 dödades och 5 blev krigsfångar. Nio Beaufighters sköts ned, varav sex enbart från 404:e skvadronen. Dessutom sköts en Mustang ner och piloten dödades också. De döda allierade flygarna begravdes av tyskarna utan vidare ceremonier. Församlingsprästen, som ville ge dem en kristen begravning, fick veta att det var ett straff för de allierades bombningar av tyska städer. De stupade flyttades senare till en brittisk militärgrav nära Haugesund. Dagen efter luftangreppet lyfte 21 Beaufighters mot skyn igen, tillsammans med 2 Warwick och 12 Mustanger i eskort. Deras uppdrag var att leta efter tecken på överlevande brittiska flygbesättningar från attacken, men de fick återvända utan framgång. De tyska förlusterna uppgick till fem flygplan, två dödade och två sårade flygare samt åtta dödade sjömän. Otroligt nog dödades eller skadades inga norska civila allvarligt.
Trots ansträngningarna led Z 33 endast mindre skador. Ett luftvärnsfartyg skadades och en minsvepare stod i brand. Flera av de andra fartygen skadades också. När mörkret faller lämnar de tyska fartygen Førdefjorden. Den svårt skadade Rugier bogseras till Florø för reparation och de sårade förs till sjukhus. Z 33 kan fortsätta till Trondheim, där de mest nödvändiga reparationerna görs innan hon fortsätter till Tyskland, där hon stannar fram till kapitulationen. På vägen attackeras hon två gånger av allierat flyg, men lider inga större skador och anländer den 12 februari. Fregattenkapitän Menge ställs dock inför krigsrätt den 5 februari, vilket gör att återresan till Trondheim överhuvudtaget blir nödvändig. 26. i mars lämnar Z 33 Trondheim och anländer till Tyskland den 2 april. Efter kriget togs jagaren över som krigsbyte av Sovjetunionen, där hon döptes om till Provornyy. Hon togs ur tjänst 1955 och skrotades 1962.
Trots den taktiska segern har tyskarna anledning att vara bekymrade över det stora antalet flygplan som de allierade kunde sätta in, även mot ett relativt blygsamt mål som Z 33-jaktplanen. Samtidigt var Banff Wingen också i aktion på andra håll på västkusten. Och i det här skedet av kriget kan tyskarna inte upprätthålla vad som skulle ha varit små förluster ett par år tidigare, och med liten möjlighet att ge tillfredsställande utbildning till nya piloter, gäller detta särskilt erfarna piloter som Linz. Men luftstriden sågs som en hämnd, och befälhavaren för Die Kriegsmarine, storamiral Karl Dönitz, skickar ett tacktelegram till Luftwaffes befälhavare Hermann Göring.
Attacken blev en dyrköpt läxa för kustkommandot. De tänkte inte skicka jaktbombplan för att göra en attack på låg höjd mot väl skyddade fartyg inne i en smal fjord igen. Handelsfartyg och ubåtar stod nu högre upp på prioriteringslistan. Det är dock tveksamt om de brittiska förlusterna främst berodde på två misstag och inte på själva uppdraget. För det första inleddes anfallet utan aktuella och tillförlitliga underrättelser om målets exakta läge. För det andra avbröts den inte när Milson insåg att de hade räknat fel och var på fel väg. Om man ska tro Holly och Smiths analys var det just de extra minuter som tyskarna fick på sig att återhämta sig som berövade de allierade det överraskningsmoment som hela Strike-konceptet byggde på.
Dagarna efter striderna försåg sig lokalbefolkningen med metall, fallskärmssilke och däck. Men flygplansvraken orsakade också problem. Boskap förgiftades, liksom skaldjur i havet där flygplanen hade störtat. Men i efterhand har luftstriden också haft stor kulturell betydelse i lokalsamhället. Det förde samman veteraner från båda sidor och civilpersoner kring en händelse som knöt dem till varandra för resten av livet. I början av 1980-talet började man systematiskt samla in information om händelserna, bland annat genom att frivilliga som var knutna till Norges försvarsmuseum bildade Western Norway Aviation History Group. Heinz Orlowskis Focke Wulfen, Weisse 1 från Staffel 9, har sedan dess rekonstruerats på Texas Air Museum, och 1994 kunde han provflyga den. Och år 2000 inrättades ett separat museum över striderna i Fammarsvik i Naustdalen.

Översiktskarta över stridsområdet. Den röda streckade linjen visar de allierade flygplanens väg mot målet, medan den blå linjen visar de tyska jaktplanens väg från Herdla flygplats. Karta över området: Selja förlag

Baufighter och Mustang i formation. Mustangen är polsk och båda flygplanen har D-dagsränder på vingarna. Inget av flygplanen deltog över Førdefjorden den 9 februari 1945.

Z 33 var huvudmålet för de allierades attack. Här ser vi jagaren ligga på land när Baufighter-planen flög in i fjorden. Foto: IWM

Besättningarna på 455 skv. RAAK i briefingrummet före en attack mot sjöfarten i västra Norge.

Z 33 i full fart.

Focke-Wulf-plan lyfter från Herdla flygplats. Målning: Mark Postlethewaite

"Resan är långt ifrån tråkig, på bara femton meters höjd över havet kan man inte vara okoncentrerad en sekund innan man har näsan i vågorna. Hälften av Mustangerna flyger på ena sidan och hälften på den andra. Längst bak står de två Vickers Warwick-maskinerna från 279:e skvadronen."

Kartan visar de allierade flygplanens attackvågor och hur de tyska jaktplanen kommer in från sidan. En dramatisk strid utspelade sig i luften över Førdefjorden i fredags. Karta: Selja förlag

Brittisk Baufighter under en attack mot ett lastfartyg i Nordsjön. Attackerna skedde på låg höjd och i hög fart, med stor risk att träffas av eld från de fartyg som attackerades. Foto: IWM

Flera av de Focke-Wulf-plan som deltog i striderna den 9 februari. Från höger: Heinrich Hellwig, Walter Opitz, Rudolf "Rudi" Artner och längst till vänster Gerhard Eisermann. Fjärde och femte från vänster är Hans Steiner och Werner Gyko.

"Tyskarna insåg nu vad som höll på att hända och att ett allierat flygvapen var på väg mot Førdefjorden. På Herdla gick larmet klockan 15.47. De flygare som satt i vaktstugan hörde smällen från signalpistolen och kastade vad de hade i händerna, stormade ut och tog på sig fallskärmarna."

"Eismeer-jaktplanens beprövade taktik är att flyga rakt in i motståndarens eskort och sedan gå rakt på jaktbombplanen. Befälhavaren för Mustang-eskorten, flyglöjtnant Johnny W. Foster, blir förvånad över Focke Wulfen-planens aggressivitet och hur de flyger rakt in i elden från sina egna plan. Men han ger order om att möta det nytillkomna hotet."

V 6808 Rugier attackeras av Baufighter "EO-S" med kanadensaren Nelson vid spakarna. Fartyget blev kraftigt skadat under attacken. Foto: IWM

Z 33 kan ses långt fram. Bilden ger ett intryck av hur lågt flygplanet kom in. Foto: IWM

Oberleutnant Rudi Linz föll vid Solheimsstålen.

Vraket av Focke Wulf 190 "Weiss 1" vid påsken 1945. Vraket låg i närheten av Fauskestølen. Foto: Arne Kristiansen

Mustang III

Mustang har sitt ursprung i brittiska försök att förvärva stridsflygplan i USA från 1938 och framåt. De amerikanska modeller som fanns tillgängliga var långt under europeisk standard, bland annat Curtiss P-40 Kittyhawk/Tomahawk som britterna köpte. Men Curtiss produktionskapacitet var överbelastad, så britterna vände sig till North American Aviation för att fråga om de kunde bygga P-40 på licens. Men NAA insisterade på att konstruera sitt eget flygplan med samma Allison V-1710-motor som Curtiss använde. Flygplanet var klart för produktion i januari 1941. Flygplanskroppen och vingarna hade en revolutionerande ny design som minimerade luftmotståndet, särskilt vid höga hastigheter. Konstruktionen monterades också i sektioner för att göra produktionen mer effektiv. Men det var inte förrän Mustangen utrustades med den brittiska Merlin-motorn som den verkligen blev en match för de tyska jaktplanen, särskilt på högre höjder.
Britterna hade ett separat numreringssystem för de olika versionerna av Mustang. Mark III motsvarade de versioner som amerikanerna kallade för B- och C-varianterna. Den enda skillnaden mellan de två var att de producerades på två olika produktionslinjer. Totalt levererades 274 exemplar av B-varianten och 626 exemplar av C-varianten till RAF. En del återlämnades senare till amerikanska skvadroner eller överfördes till andra allierade. 65:e skvadronen, som var i strid över Førdefjorden, var också den första brittiska skvadronen som fick dessa, i december 1943.
För att förbättra pilotens synfält ersatte britterna det ursprungliga gångjärns- och rambaserade cockpitlocket med det så kallade Malcom-locket från Spitfire, som kunde skjutas bakåt på skenor. Flera amerikanska B- och C-Mustanger var också utrustade med samma lock, och det användes på Vought F4U Corsair. För eftervärlden är B/C-versionen kanske mindre känd än D-versionen med det karaktäristiska bubbelskyddet. Bortsett från detta var den viktigaste skillnaden att B/C-versionen hade fyra 12,7-kulsprutor mot D-versionens sex. Mustang III hade inledningsvis problem med matningen av ammunition till kulsprutorna och drabbades ofta av kilning. Men problemet löstes så småningom genom att man monterade samma matningssystem som på D-versionen. Efter detta ansåg många att Mustang III (B/C-versionen) var överlägsen P-51D eftersom den var lättare och något mer manövrerbar och utan samma strukturella problem som drabbade D-versionen (båda hade en maxhastighet på 25.000 ft (7620 m) på 708 km/h). Mustang III användes också mot V-1, för vilket de försågs med en speciell högoktanig bensin och förbättrat luftintag.

"Orlowski hoppar från för låg höjd för att skärmen ska kunna öppnas ordentligt. Lyckligtvis landar han i djup snö. När han träffar marken går signalpistolen i hans ficka av och lämnar ett brännmärke, otroligt nog den enda skada han får. Han glider nedför sluttningen medan vraket av Focke Wulfen brinner ovanför."

Bristol Beauflättare

Beaufightern var en robust jaktbombare med stor eldkraft som tålde en del stryk. Den var lätt att flyga, men tung på spaken och kom till korta i luftstriderna mot tyskarnas ensitsiga jaktplan. Beaufightern var en vidareutveckling av torpedbombaren Bristol Beaufort, som flög första gången 1938. Initiativet kom från Bristol-fabriken som svar på förseningar i leveransen av Westland Whirlwind, ett tungt jaktplan med räckvidd och lastkapacitet för att utrustas med kulsprutor och radar för att uppfylla nattjaktsrollen. I Bristols förslag skulle det nya flygplanet utrustas med de kraftfulla Bristol Hercules-motorerna. Dessa orsakade inledningsvis vibrationsproblem, som löstes genom att modifiera motorfästena så att de placerades längre ut från vingen. Detta ledde dock till att flygplanet blev framtungt, vilket återigen åtgärdades genom att nospartiet kortades. Detta gav Beaufightern dess distinkta utseende.
Genom att använda en befintlig design förkortades vägen till produktion, men delar av flygplanskroppen fick ritas om. Bombfacket togs också bort och ersattes med fyra 20 mm Hispano Mk III automatkanoner. Fyra 7,7 mm kulsprutor monterades också i styrbordsvingarna och två i babordsvingarna. Besättningen reducerades till pilot och navigatör och den övre skyttens torn ersattes med en glaskupol där navigatören satt. Coastal Command återinförde dock bakre artilleri i form av en Browning 7,7 MG, som manövrerades av navigatören, men som förmodligen inte hade något större stridsvärde utöver det rent moraliska.
När Mosquito tog över som nattjaktplan från och med slutet av 1943 övergick Beaufightern alltmer till sjöfartsskydd och markattacker. År 1941 sattes Mk 1C in i rollen som sjövärnsplan i Medelhavet. Detta var en stor framgång och ledde till att Coastal Command ersatte sina Beaufort och Blenheim med Beaufighter. Från slutet av 1942 var denna modell även utrustad för torpedfällning. Under anfallet i Førdefjorden opererade Dallachy Wingen TF Mk X (TF för torpedjägare). Den hade Hercules Mk XVII-motorer på 1.735 hk vardera och kunde antingen bära en 450 mm torped under buken eller fyra 60-pundsraketer under vardera vingen. Den hade en maxhastighet på 535 km/h på 15.600 fot.

"PL-O", med Stan Butler vid spakarna, var tvungen att spänna fast sig när den återvände till Sallachy. Foto: IWM

Frode Lindgjerdet har en magisterexamen från NTNU och hans huvudavhandling är Det kalla kriget i norska läroböcker. Han har bidragit till flera referensverk om säkerhetspolitik och militärhistoria och skrivit artiklar om samma ämnen i norska tidskrifter. Han arbetar för närvarande vid NTNU.
Tack till Selja Forlag och Halvor Sperrbund för all hjälp med denna artikel och för vänligt lån av kartor och bilder.

Jibb Wulf Fw 190 A8 Wurger
(Tornskate)

År 1937 uttryckte det tyska flygministeriet oro över att Messerschmitt Bf 109 skulle bli utklassad av kommande jaktmodeller från de andra supermakterna. Till slut intresserade man sig för flygplanskonstruktören Kurt Tanks prototyp med en luftkyld 14-cylindrig BMW radialmotor, som gjorde sin första flygning den 1 juni 1939. Vid den här tiden var radialmotorer på jaktplan ovanliga i den senaste generationen av europeiska monoplanjaktplan helt i metall eftersom man trodde att typen skulle skapa för mycket luftmotstånd, en uppfattning som Tank gjorde till skamme. Han ville också skapa ett jaktplan som inte bara var byggt för hastighet, som han ansåg att Spitfire och Messerschmitt Bf 109 var, utan också en robust vapenplattform som var lätt att underhålla under svåra förhållanden - en "arbetshäst" (Dienstpferd), som han kallade den. När den först dök upp över Engelska kanalen i augusti 1941 visade den sig vara överlägsen de samtida Spitfireplanen (Mk Va och Vb) i allt utom svängradien, ett förhållande som varade fram till introduktionen av Spitfire Mk IX i juli 1942.
A8-versionen som mötte de allierade flygplanen över Førdefjorden hade en maxhastighet på 656 km/h på en höjd av cirka 6 000 meter, jämfört med Messerschmitt Bf 109G:s 640 km/h. Dessutom var Fw 190 A8 mer manövrerbar och hade större lastkapacitet, vilket gjorde den mer flexibel för användning som jaktbombare. Med sina fyra automatkanoner (jämfört med Bf 109G:s tre) och två 13 mm kulsprutor hade den också en formidabel eldkraft. Men Messerschmitten klättrade snabbare och var snabbare på höjder över 6.000 meter där Fw 190 hade sina svagheter (förutom D-modellen som introducerades i september 1944). Sammantaget överträffade Fw 190 sin rival i sina egna led på lägre till medelhöga höjder. Den var också populär bland de piloter som flög den, vilket också hade räddat Fw 190, som på utvecklingsstadiet hade flera problem, bland annat med motorn.

Horten

Två Lancaster-bombplan i aktion.

När kriget närmar sig sitt slut börjar de allierades ledning frukta att Hitlers ubåtar kommer att fortsätta att attackera sjöfarten mellan USA och Europa, även efter Hitlers död. Alla skeppsvarv och försörjningsbaser som kan stödja ubåtarna måste förstöras. I Horten låg Krigesmarinewerft Horten, som utrustade tyska ubåtar med snorkrar.

Jan Ingar Hansen

En 2 cm Flak vid Møringa under kriget.
Foto: Stian Ludvigsen/festningsverk.no

Den intensiva flygverksamheten från hösten 1944 påverkade särskilt förhållandena i Horten. Fjorden minerade av allierat flyg, Oslo bombades och tyskarnas luftvärnskanoner i Åsen och Skavle spelade upp och jagade Hortensborna in i källare och skyddsrum. I staden beslagtog tyskarna mellan 40 och 50 hus samt ett antal enkelrum. Före jul vräktes de boende i norra delen av Wistings vei, Røreåsen och Aschehougs gate från sina hem och tyskarna flyttade in. Samma sak skedde i Kommandør Ottos gate i Apenes. Inte ens ålderdomshemmen skonades. I mars 1945 vräktes de äldre på "Agnes Gjersøes Minne" och Victoria Hotel i Åsgårdstrand öppnade sina dörrar för dem. Bortsett från effekterna av bomber som av misstag föll på Strandgata och Thranes gate, led staden ingen större skada.
Många av stadens invånare fruktade att en större bombräd eller en allierad invasion skulle komma. Det var främst på natten som attackerna kom och invånarna kunde allt oftare höra tyska luftvärnsbatterier, antingen vid Borre eller vid Karljohansvern, skjuta mot flygplanen.
13. i december 1944 skedde den första större bombattacken mot Horten. Tidigare under dagen hade allierat spaningsflyg upptäckt de två tyska kryssarna Emden och Köln. Att försöka oskadliggöra de stora örlogsfartygen var en prioriterad uppgift. Engelsmännen bestämde sig för att ge sig på kryssaren samma natt. 52 Landcasters och sju Mosquitoes genomförde attacken, samtidigt som de fällde minor. Flygplanen möttes av kraftig beskjutning från luften och låga moln gjorde sikten dålig. Bomberna fälldes, men de två tyska kryssarna kom undan.
28. i december genomfördes ytterligare en attack och 130 flygplan var i luften över Östnorge. På nyårsafton var de allierade planen tillbaka. Den natten sköts Lancaster OL-N från 83:e skvadronen ned av tyska nattjaktplan utanför Østenskjær. Hela besättningen omkom. 28 flygplan var på jakt efter kryssaren Köln, som hade gömt sig utanför Løvøya dagarna innan. Den klarade sig undan ytterligare en attack.
Bombningen av skeppsvarvet
Bombningen av örlogsvarvet i Horten föranleddes av meddelanden som skickats till London från MilOrg och andra underrättelsekällor om experiment med snorklande ubåtar. Budskapet som kom tillbaka var tydligt: man var tvungen att försöka sabotera ubåtarna. 12. i december skickade MilOrgs ledning ett meddelande till London om att sabotage var svårt eftersom ubåtarna sällan låg i docka. Däremot var försöksstationen som låg vid Sølvkronen vid Apenesbrygga lättare att ta, enligt MilOrg-ledningen. 7. den 2 februari fick D-15, den regionala MilOrg-ledningen, ett telegram om att en specialist på fartygsexplosioner skulle hjälpa dem att vidta åtgärder mot ubåtarna och försöksstationen. Sabotageplanerna sattes aldrig i verket, eftersom de allierade den 23 februari istället bombade Hortens varv.
Klockan var sju minuter över åtta på kvällen fredagen den 23 februari när flyglarmet gick i Horten. Det var nästan fullmåne. 72 bombplan av typen Lancaster och 10 spaningsflygplan av typen Mosquito hade lyft från basen i Lincolnshire i England tidigare på eftermiddagen. 53 Lancaster flög över Nordsjön till Lindesnes, över platån till Drammen och satte kurs mot Horten. 19 andra bröt av vid Lindesnes och flög upp längs Oslofjorden till Moss för att därifrån anfalla Horten. Till en början var himlen fylld av lätta bomber. De hölls uppe av fallskärmar och strilade ner över distriktet i hundratal. Ett antal flygplan kom seglande över Braarudåsen, och batterierna där spelade upp. Bastøya och Garnisonskirken ringades in med gröna nödraketer, medan öarna slutligen ringades in med röda ljus. Från ett av flygplanen riktades en röd "pil" mot varvet, och sedan började bombningarna. Planen, som kom in på hög höjd, kraschade vertikalt, man hörde dem dundra genom luften, och på cirka 200 meters höjd rätade piloten upp maskinen. Därefter släpptes bomberna, som träffade målet med osviklig precision. De första bomberna föll över området kring Krim, där allt som var lättantändligt snart stod i lågor. Och nu stod området innanför varvets murar i lågor. Det norra magasinet fattade eld och brann som en jättelik fackla - inte oväntat, eftersom det var fyllt med massor av brandfarliga föremål.
Bombningen varade i knappt en timme, men några flygplan stannade kvar över Horten för att se hur stor effekt attacken hade. När människor till slut kom ut ur sina skyddsrum och källare var det första de såg ett starkt, rödaktigt sken på himlen och snart hördes människor springa på gatorna och ropa: "Varvet står i brand!" Under de sena kvällstimmarna strömmade stadsborna till de högre belägna kvarteren och till Ollebakkstranda. De stod tysta och nedstämda och betraktade eldhavet över det som i generationer varit Hortens stora arbetsplats. Så småningom, när lågorna steg och sjönk och röken drev bort, kunde man se de enskilda byggnaderna. Det gamla marinsjukhuset, som hade använts som krigssjukhus, stod i lågor. En bomb hade slagit ner på parkeringen intill sjukhuset, vilket senare antände hela komplexet. Den södra lagerbyggnaden hade träffats av tre bomber genom taket, och med kikare kunde man se de gapande hålen. Men byggnaden stod kvar, den hade inte fattat eld. Och det var bra, eftersom de norska vakterna hade sitt skyddsrum där.
Området runt Krim var ett enda stort hav av lågor. Stora kolhögar och en stor oljetanker brann för fullt. Järnvägsrälsen var vriden och förvriden mot himlen. Flytkranen hade träffats och vält, och tre mindre fartyg hade också träffats. Det är inte känt om några tyska ubåtar skadades eller oskadliggjordes. Varvets stolthet, kontorsbyggnaden och verkstadsbyggnaderna lämnades i ruiner. Kontorsbyggnaden innehöll större delen av det historiska arkivet från byggandet av örlogsstationen i Horten. Oersättliga dokument, kartor och ritningar försvann under bombningen och den efterföljande branden. En del av handlingarna hade flyttats till Citadellet och förvarades i ett av de två tornen. Tyvärr förstördes även detta, eftersom det enda som träffades på Citadellet var tornet med det historiska materialet. Att rekonstruera marinstationens historia har därför varit en tidskrävande uppgift och andra källor har fått konsulteras i sökandet efter material.
Släckningshjälp begärdes från Drammen och Larvik, men det var omöjligt att släcka branden. Manskapet fick koncentrera sig på att hindra elden från att sprida sig utanför muren. Om vinden hade varit nordlig eller nordostlig skulle den ha hemsökt en stor del av staden.
Morgonen därpå lyssnade man förgäves efter "Vervens-tuten". Men majoriteten av varvsarbetarna begav sig ändå inåt landet vid den vanliga tiden. De kom dock inte längre än till kanalbron, där de skickades hem igen. Hela morgonen vandrade de runt på gatorna och diskuterade nattens händelser - och vad som skulle hända härnäst, nu när varvet hade bombats sönder och samman. Mellan 500 och 600 brand- och sprängbomber fälldes, varav hälften föll på varvsområdet. Varvet blev nästan totalskadat.
Det brann i flera dagar, och när elden hade släckts började tyska officerare som specialiserat sig på att återuppbygga fabriker efter bombningar att bedöma situationen. De hann dock inte påbörja återuppbyggnaden förrän freden kom några månader senare.
Hela varvet, med några få undantag, låg i ruiner och området bestod mest av förvridna järnkonstruktioner och kollapsade tegelbyggnader. Allt som kunde brinna hade brunnit. Vissa maskiner kunde dock repareras och torrdockan var oskadad. Lyckligtvis gick inga norska liv till spillo den kvällen och natten, men ett stort antal tyska soldater miste livet - uppemot 400. Flera av dem som miste livet bodde i vallarna på sjukhusets södra sida och i sjukhusparken.
Även britterna drabbades av förluster. En Lancaster störtade i lågor på en åker utanför Åsgårdstrand efter att ha skjutits ner av en tysk Junker. Alla fem engelsmän ombord miste livet.
Beslutet att bomba Hortens varv fattades på högsta nivå av kung Haakon i statsrådet. Anledningen till beslutet var ubåtsaktivitet och att förhindra reparation av tyska fartyg.
Skadorna efter bombningen uppgick till många miljoner kronor. Många människor i Horten var osäkra på vad som skulle hända härnäst - skulle varvet byggas upp igen?

"När människor till slut kom ut ur sina skyddsrum och källare var det första de såg ett starkt, rödaktigt sken på himlen, och snart kunde man höra människor springa på gatorna - och ropa: "Varvet står i brand!""

En besättning från Lancaster gör sig redo för en expedition.

Flak 36

Flak 36 designad av Anders Holt Jacobsen

Fakta och siffror

Tysk luftvärnskanon som finns i flera versioner med typbeteckningarna Flak 18, 36, 37 och 41. Flak 36 var den mest använda versionen under andra världskriget. Flak står för Flugzeugabwehrkanone och blev så småningom en internationell förkortning för luftvärnskanoner. Det tyska luftförsvaret delades in i tre kategorier: lätt, medeltungt och tungt. Den minsta tunga luftvärnskanonen var Flak 36 med en kaliber på 88 mm, de övriga var 105 mm och 128 mm. Det tunga luftvärnet bemannades vanligtvis av Luftwaffe, men det fanns även ett marint luftvärn med Flak 36. Denna kanon är kanske den mest kända under andra världskriget och kallades just 88. Samma kanon användes i de berömda stridsvagnarna Tiger och Panther och kunde slå ut allierade stridsvagnar på 1800-2000 meters håll. Som luftvärn var den mest effektiv i batterier om 4 till 6 kanoner som styrdes av en egen avstånds- och eldledningsdator (t.ex. Kommandogerät 40). Denna överförde elevation, riktning och temperering kontinuerligt till kanoterna. Granaternas temperering ställdes in automatiskt och anger hur långt de ska gå innan de exploderar. Kanonen är halvautomatisk (kastar automatiskt ut granaten efter avfyrning) och kan avfyra 15-20 skott per minut.  Det var inte vanligt med sköldar på kanonen i luftvärnsrollen. Antalet man per kanon var 7 till 10 man.
Tungt luftvärn placerades vanligtvis endast vid viktiga anläggningar i Norge, t.ex. viktiga hamnar, flygplatser, ubåts-/marinbaser och så småningom tunga kustfort (dvs. kaliber från 28 cm och uppåt).
Ett antal 85 mm luftvärnskanoner togs som krigsbyte från Ryssland. Dessa konverterades till 88 mm och kunde använda samma ammunition som Flak 36. Denna typ av kanon användes vid batteriet Malmøya nära Larvik.

Tekniska data

Tillverkare	Krupp
Tillverkningsår	1928
Antal byggda	över 21 000
Vikt	7407 kg
Längd	5791 m
Höjd (meter)	2,10 m
Tävlingens längd	4,938 m
Patron	88 x 571 mm R
Höjd	-3 till +85 grader
Traversering	360 grader
Mynningshastighet	840 m/sek
Räckvidd för drift	Mått på marken: 14.860 m Dimensioner i luften: 8.000 m (26.000 ft)
Typer av granater	Många utvecklades, de vanligaste var Spräng-, verkans- och eldrör (markmål) Spräng-, verkans- och tidseldrör (luftvärn) Pansarbrytande (stridsvagnsmål/bunkrar)

Flak 38

Flak 38 designad av Anders Holt Jacobsen

Tysk luftvärnskanon som även finns i flera versioner med typbeteckningarna Flak 30, Gebrigsflak 38, Flakvierling 38. Flak 30 var föråldrad i början av andra världskriget, men användes fortfarande i viss utsträckning, främst på fartyg. Gebirksflak 38 var en version med lättare underrede för bergsjägare och fallskärmsjägare. Flakvierlig 38 var en version med fyra kanoner monterade tillsammans. Dessa typer användes inte i någon större utsträckning i Norge. Flak 38 var vanligast vid arméns kustfort, men förekom även vid vissa av marinens kustfort.
Flak 38 var främst avsedd att användas mot flygplan, men användes också i stor utsträckning mot markmål. Den fanns tillgänglig som enkelkanon eller i batterier om 4 eller 6 kanoner. Eldledningen var direkt och det fanns ett teleskopsikte för markmål och ett reflektorsikte för luftmål. Kanonoperatören kunde få stöd av en soldat med en handhållen stereomätare på en meter för att underlätta avståndsbedömningen.
På foton från Norge är de oftast utan sköld och granatuppsamlare. Operation: 4 till 7 man. Den använder samma släpvagn som 60 cm strålkastaren - Sonderhanger.

Tillverkare	Rheinmetall
Tillverkningsår	1934-45
Antal byggda	över 144 000
Totalvikt	450 kg
Längd	5,08 m
Total höjd	1,60 m
Längd tävling	1,30 m
Patron	20 x138 mm i 20-skottsmagasin
Elevation	-12 till +90 grader
Traversering	360 grader
Avfyrningshastighet	120-180 skott per minut (praktiskt)
Mynningshastighet	900 m/sek
Skjutområde	Mått på marken: 14.860 m Mål i luften: 2200 m (7200 ft)
Granattyper	Flera, huvudsakligen explosiva, slagtändrör med/utan spårämne och självförstörande (med självförstörande granat exploderar granaten när spårämnet brunnit ut)

Himlen över Horten lystes upp när alla tyska luftvärnskanoner runt och i staden spelade upp under anfallet.MMU

"Planen, som kom in på hög höjd, störtade lodrätt ner, man hörde dem rusa genom luften, och på cirka 200 meters höjd styrde piloten maskinen uppåt. då släpptes bomberna och träffade målet med obönhörlig precision."

Rök bolmar upp från varvet dagen efter bombattentatet. MMU

Ovan: Kistorna med de döda tyskarna på varvet.nedan: Några av de skador som orsakades av bombningarna. MMU

Kartan visar var bomberna träffade. Alla bomberna träffade målet och det ansågs vara en mycket lyckad attack. MMU

Jan Ingar Hansen är journalist och författare och arbetar på Marinmuseum i Horten. Han är författare och medförfattare till ett flertal böcker och har under många år arbetat med Hortens och Karljohans historia. Han är också en aktiv föreläsare.

Bombningar
avPorsanledning

Bombningen av Porsgrunn

Det är den 11 april 1945. Kriget närmar sig sitt slut - och alla parter vet det. trots detta fortsätter de brittiska och norska flygvapnen att attackera mål längs den norska kusten. Detta skulle bli en mycket speciell dag för brittiska, norska och tyska flygare, och inte minst för de människor som kunde bevittna flera minuters häftiga luftstrider över sina hustak.

Flemming Melin Christiansen

Dramatisk situationsbild från striderna över Larvik den 11 april 1945. Målning: Birger Grønberg

I november 1942 påbörjade RAF etableringen av de så kallade Strike Wings. En Strike Wing bestod vanligtvis av ett visst antal jaktbombplan, ofta eskorterade av jaktplan. Uppgiften var att anfalla tyska konvojer och fartyg som transporterade trupper eller järnmalm från Skandinavien till den viktiga krigsmaskinen i Tyskland. Detta resulterade i vilda luft- och sjöstrider på mycket låg höjd, som pågick ända till krigets sista dagar. Tyskarna svarade på attackerna från Mosquito och Beaufighter med jaktplan, intensiv luftvärnseld, sprängämnen i fallskärmar och till och med eldkastare. Förlustsiffrorna var skrämmande höga på båda sidor.
Efter invasionen av Frankrike i juni 1944 och de allierades framryckning i Belgien och delar av Nederländerna flyttade RAF i september 1944 sina skvadroner från Strike Wing till norra England. Samma månad stängde Sverige sina Östersjöhamnar för trafik till Tyskland, men järnmalmen nådde ändå de tyska hamnarna via Narvik. Därför koncentrerades Strike Wings arbete till Norges, Danmarks, Nederländernas och Tysklands kuster.
Brifing
Den 11 april 1945 var det dags för ett nytt genomgångsmöte med anfallsorder för besättningarna i Strike Wing på Banff flygplats i norra Skottland. Vingen stod under befäl av den mycket erfarne 27-årige A.H. "Junior" Simmonds.
Målet var tyska och norska fartyg vid Porsgrunnsverken. Wing Commander Simmonds definierade och valde ut huvudmålen och 35 Mosquito jaktbombplan tilldelades uppgiften. 29 av dem är utrustade med 12,5 kg pansarbrytande missiler. Åtta missiler på varje flygplan. Mosquitos kommer att eskorteras av 12 P-51 Mustang jaktplan med lång räckvidd. Eskorten, som leds av Squadron Leader Johnny Foster, är stationerad på Peterhead Airfield, också det i norra Skottland.
Anfallet
Mellan kl. 14.37 och 14.41 lyfter 35 Mosquito från Banff Airport och kl. 15.00 ansluter de till sina eskortplan över Peterhead. Kursen sätts österut mot Norge.
På väg till Porsgrunn måste två Mosquito bryta sig ur formationen och återvända till basen. Ett av planen får motorproblem och det andra har problem med sina dropptankar.
Flygtiden från Banff till Porsgrunn är beräknad till cirka tre timmar och det kommer att vara total radiotystnad under överfarten. Ingen annan än Wing Commander och outridern får bryta den.
Innan de två Mosquito-flygplanen fick bryta formationen var de tvungna att "vifta" med vingarna som en signal om att något var fel och sedan återvända till basen.
För att undvika de tyska radarsystemen måste Mosquito-formationen flyga så lågt som möjligt under hela överfarten. Att flyga 20-30 meter över havet var helt normalt för piloterna, men det krävde en enorm koncentration.
I flygplanen ingår också två Mosquito från den norska 333:e skvadronen. En av dem kommer att fungera som "outrider", vilket betyder vägvisare. Norska piloter och navigatörer användes ofta för sådana uppgifter, eftersom de hade mer lokalkännedom än britterna längs den norska kusten.
Pilotfänrik Løken och navigatörsergeant Engstrøm är "outriders", medan pilotfänrik Ure och navigatörsergeant Stai är utplacerade som eskorterande jaktbombplan.
Klockan 17.03, mellan Kristiansand och Arendal, ökar de norska "outriders" farten för att få ett försprång på den styrka som de ska leda mot målområdet. Mosquitoes ligger i en formation med tre rader bakom varandra i en spjutliknande form. Innan styrkan anfaller ändras formationen till en attackformation och höjden ökas till 300-600 meter för att kunna anfalla i högsta möjliga hastighet med en vinkel på 20 grader.
Klockan 17.32 är de norska "outriders" över målområdet och rapporterar till Wing Commander Simmonds: "Målet i position enligt order!" Wing Commander Simmonds, som är i Mosquito "W" från 235 Squadron, samlar formationen på 310 grader innan de attackerar.
"Banditer klockan 9"
Plötsligt ser Mosquito-besättningarna tyska jaktplan i tät formation komma ner från en höjd av cirka 1.600 meter. Wing Commander Simmonds, som är känd för sitt dödsförakt, rapporterar på radion: "Formationen kommer attackera fartygen som planerat!"
Klockan 17.34 anfaller den första vågen Mosquitoes från 235 Sqn. med full kraft de tyska luftvärnskanonställningar som skjuter spårljus mot flygplanen från "Vestsida" i Porsgrunn. Flera av de tyska ställningarna sattes ur spel och efter bara 30 sekunder kom den andra vågen in och attackerade fartygen längs kajerna vid Porsgrunns mekaniska verkstad.
Först avfyras 12,7 mm kulsprutor mot fartygen, som markerar målet när de pansarbrytande raketerna avfyras. Och raketerna träffar sina mål!
Men sedan uppstår problem. När flyglöjtnant Wellby och navigatören Sharville anfaller faller det innersta raketfästet av, vilket gör att endast fyra av raketerna på babords vinge kan avfyras.
Britterna är ändå nöjda; totalt sju fartyg förstörs och skadas. Fyra fartyg ses brinna och byggnader har fattat eld. Det tyska lastfartyget D/S "Dione" kapsejsar till följd av att D/S "Kalmar" blir nedskjutet. De små fartygen "Nordsjø" och "Traust" sänks också. D/S "Dixie", "Helgoland" och den svenska trålaren "Skagen" skadas också.
Mosquitoes fortsätter ut ur målområdet i nordvästlig riktning. Klockan 17.37 kommer de i strid med 10-15 tyska jaktplan som kommer in från öster. De får hjälp av P-51 Mustanger som följer tätt efter och dessa attackerar tyskarna.
Luftstriderna är hårda och det skjuts i alla riktningar. Britterna lider sin första förlust för dagen.
Den 20-årige Uffz. Otto Ach får syn på en Mustang som dyker upp i trådsikten. Ach skjuter med sina 2 x 13 mm kulsprutor, innan han gör ett brutalt slut på sin motståndare med sin 20 mm kulspruta. Den 26-årige före detta polisen, den brittiske flyglöjtnanten Frederick Hiley Bradford, dödas troligen i luften innan han störtar i havet. Varken flygplanet eller piloten hittades senare, men några dagar senare rapporterade tyska Kriegsmarine till Kjeviks flygplats att ett brittiskt stridsflygplan hade setts störta i havet.
Den 24-årige tyske skvadronchefen Oblt. Adolf Gillet är aggressiv och försumlig. Gillet och hans wingman förföljer Mosquito-formationen ut ur målområdet, men upptäcks av P-51 Mustanger.
Den 20-årige brittiske fanjunkaren James Dennis "Rocky" Howells utnyttjar situationen och tar upp jakten på den tyske skvadronchefen, som befinner sig på sin styrbordssida.
Omkring kl. 17.55 skjuts den tyske skvadronchefen ned över Larvik och Howells flyger ut över Larviksfjorden i riktning mot Skottland, jagad av fyra tyska jaktplan stridsflygplan.
Hoppa eller dö
Över Langangen, klockan 17.52, träffas den brittiske flyglöjtnanten Reginald Sims i både motor och roder på den 20-årige tyske piloten löjtnant Heinz Schülers flygplan. Svart rök väller ut.
Schüler, som måste stiga för att kunna hoppa ut med fallskärm, släpper den 300 liter stora aluminiumtanken för att få upp mer fart.
Han hänger i sin fallskärm ovanför Oklungen och klarar sig oskadd. Schullers fallskärm driver honom långsamt mot sydost och han landar till slut i en hög gran vid Kjølås nära Kjose i Larvik.
Norrmän omkommer
Flyglöjtnant Davenports och flygofficer Days Mosquito träffas under anfallet av tyskt luftvärn från "Vestsida" i Porsgrunn och måste kl. 17.43 nödlanda på isiga Langen i Nome kommun i Telemark. Båda överlever, men tillbringar resten av kriget i fångenskap.
De norska "outriders" Løken och Engstrøm har inte riktigt samma tur. Deras Mosquito genskjuts av två tyska stridsflygplan och styrbordsmotorn skjuts i brand av Uffz. Heinz Schoppert.
Løken och Engstrøm arbetar febrilt för att hålla maskinen uppe, men styrbords vinge bryts av. Mosquito snurrar ut och kraschar in i en klippig ravin vid Naksjø station i Lunde, Telemark. Båda männen omkommer. Så småningom återsamlas Mosquito-formationen och Mustangerna och återvänder mot Skottland.
Klockan 18.33, utanför Lista i södra Norge, observerar formationenformationen observerar ytterligare 13 tyska jaktplan, som befinner sig cirka 1 kilometer bort. Mosquitoes ökar hastigheten till 500 km/h och kontakten med de tyska planen upphör. Mosquitoes jakteskort utkämpade dock till slut en meningslös strid med de tyska jaktplanen.
Även om ingen av sidorna led några förluster över Lista-området gick det nästan helt fel för Mustangerna. "En mycket farlig och hårresande upplevelse", säger den överlevande brittiska skvadronchefen Johnny Foster vid 88 års ålder.
Mustangerna återvänder till Peterhead kl. 19.45, medan Mosquito-formationen landar på Banff kl. 20.00.
Förlusterna
Klockan 17.40 den 11 april 1945 fanns det totalt nästan 60 flygplan i luften över Telemark, och förlusterna den dagen omfattade fem flygplan. Britterna förlorade tre flygplan och tyskarna två. Antalet stupade på den allierade sidan var tre man, varav en saknades. På den tyska sidan dödades endast en man, men därutöver skadades nio tyska luftvärnssoldater runt Porsgrunn mek. verksted under anfallet.
Med tanke på styrkornas storlek, samt förlusten av flygplan och besättningar, anses attacken mot Porsgrunn Mekaniske Verksted vara en av de största luftstriderna som utkämpades över norsk mark under andra världskriget - och definitivt den mest omfattande över södra Norge.
Otroligt nog dödades inga norska civila under själva attacken mot Porsgrunn mekaniske verksted, men det är för närvarande känt att tre personer skadades; två personer i Porsgrunn och éen i Larvik.

Porsgrunn under luftangreppet. Här är det lätt att se effekten av kulsprutorna och röken från raketerna på väg mot sina mål. Foto: IWM

Porsgrunns mekaniska verkstad under kraftig attack. Foto: IWM

Kartan visar de brittiska och norska flygplanens rutt mot Porsgrunn och var de tyska flygplanen kom för att genskjuta dem. 1) Det tyska flygplanet sköts så småningom ned av egna örlogsfartyg över Langestrandsområdet. 2) Den avlidne piloten plockades upp ur vattnet här. 3) Planets nedslag vid Skottebrygga. Illustration: Erik Hårberg

Den brittiska Mustang IV, flugen av Bradford. Notera kamouflaget och att flygplanet har dropptankar för att klara den långa tiden i luften.

Översiktsbild från attacken. Notera hur det attackerande flygplanet stiger efter attacken. Foto: IWM

Två tyska Messerschmitt BF 109 över Larvik.
Målning: Birger Grønberg

Porsgrunn under attack. Foto: IWM

Flemming Melin Christiansen är mycket intresserad av flyg och är också historiker. Han har skrivit flera artiklar om luftkriget över Norge. Flemming bor i Larvik.

Adolf Gillet under kriget.

Kompassen på den nedskjutna Messerschmitt BF-109.

Resterna av Messerschmitten som föll på Skottebrygga i Larvik
Foto utlånat: Flemming Melin Christiansen

Luftstridernaöver Grenland
Så här utspelade sig striderna över Grenlandsområdet. Striderna började kl. 17.33 och pågick till omkring kl. 1800.
• Ett allierat bombplan av typen Mosquito skadades av luftvärnseld från Porsgrunns hamn kl. 17.43. Den brittiska besättningen nödlandade på isen i Langen i Nome och överlevde.
• Allierat Mosquito-bombplan nedskjutet över Nakksjø i Drangedal kl. 17.45 av den tyske piloten och underofficeren Heinz Schoppert. Den norska besättningen på två personer dog.
• Tyskt stridsflygplan Bf109-G14 nedskjutet över Oklungen i Porsgrunn kl. 17.51 av brittiske piloten R.L. Sims. Den tyske piloten Heinz Schüler överlever.
• Tyskt stridsflygplan av typen Bf109-G14 nedskjutet över Langestrand kl. 17.52 av tyskt luftvärn. Planet kraschade på Skottebrygga i Larvik, den tyske piloten dog.
Dessutom kraschade ett brittiskt flygplan i havet mellan Larvik och Porsgrunn. Flygplanet har aldrig hittats.
Allierade flygplan lyfter från Banff och Peterhead flygplatser i Skottland kl. 14.30 den 11 april 1945:
35 bombplan av typen Mosquito från skvadronerna 143, 235, 248 och 333 samt 12 jaktplan av typen P-51 Mustang MK. IV jaktplan (eskort) från 65:e skvadronen.
Tyska flygplan som lyfte från Rygge 11/4-45 kl 17.21:
Cirka 15 Messerschmitt Bf109G jaktplan från 16 Staffel/Jagdgeschwader 5.

En tysk Messerschmitt Bf109G14, med smeknamnet blue18 14JG5, som flögs av Schuler denna dag.

Heinz Schüler - före skottlossningen
över Larvik 1945.

Singapore 1941

Torsdagen den 26 april 1945

PLUTONCHEFSKURS: Från en av de större plutonchefskurserna i BA 4. Denna kurs kom till användning i Eggedal i april 1945.
Foto och bildtext: Norska Hjemmefrontmuseet.

Haglebu 1945

Orsaken till striderna vid Haglebuvannet torsdagen den 26 april 1945 var att tyskarna misstänkte en luftlandsättning och ville rulla upp Milorg. Två soldater från Milorg, som var på lagledarkurs på Haglebu, var direkt inblandade i striderna och deras ledare, löjtnant Peter Fredrik Holst, var mer än redo för strid. På den tyska sidan fanns cirka 40 soldater - cirka 20 tyskar och 20 norska skidskyttar från SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506. Den tragiska och onödiga striden slutade med sju dödsoffer på båda sidor.

Kåre Olav Solhjell säger i sin bok från 1995, Krigsår i Hallingdalatt "med Leif Levorsen som ledare hade vi knappast haft ett Haglebus-team". Levorsen var andreman på BA 4:s bas Elg och under striderna vid Haglebu befann han sig på Rustandstølen, där han höll kurs för truppbefäl från Hallingdal. Striderna vid Haglebu borde därför inte ha ägt rum, men det verkar som om ledningen vid Elg, under ledning av löjtnant Peter Fr. Holst, faktiskt ville gå i strid med tyska styrkor.
För övrigt var slaget vid Haglebu det näst sista slaget mellan tyska och norska styrkor på norsk mark under andra världskriget.
De norska frontsoldaterna från Skijegerbataljonen, som hade återvänt hem från Finland julen 1944, ville inte bli inblandade i några situationer där det kunde förekomma strider mot norrmän. Soldaterna från 3:e SS-poliskompaniet och Skijägerbataljonen hade inkallats till den nybildade SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506. Rekryter som ursprungligen var avsedda för Finland placerades också i bataljon 506. Veteranerna från Skijägerbataljonen ville bli hemförlovade och absolut inte riskera att hamna i strid med sina egna landsmän!
Haglebu är en gård som ligger i norra änden av Haglebuvannet i fjällbyn Eggedal högst upp i Sigdal kommun i Buskerud. Väster om Haglebuvannet tornar det 1278 meter höga berget Haglebunatten upp sig. I mitten av sjön ligger en udde som lokalt kallas Gråntangen och som skjuter ut i vattnet från den västra sidan. I artikeln nämns två högar. Den ena är kullen nedanför Haglebunatten (nedan kallad kulle 1) och den andra kullen är där dagens minnesbyggnad ligger (nedan kallad Bautahaugen). Strax norr om Bautahaugen låg Mowinckelhytta, men idag kan man bara se ringmuren på platsen. Milorgs trupp 2, med sina tre lag, var förlagd till Gråntangen. På gamla kartor var de placerade med följande utgångsläge: Lag 1 MG-position 1 var vid Mowinckelhytta. Lag 2 MG-position 2 var vid Haug1. Lag 3 MG-position 3, som är den position som hittades under en expedition till slagfältet hösten 2015, ligger en bit norr om den lilla sjön vid Gråntangen. Där hade Milorg placerat ut en Brengun kulspruta. Utgångsläget för lag 1 och 3 var med en skjutsektor mot vägen på östra sidan av sjön och lag 2 hade en skjutsektor söderut mot myren. Under striderna fick de byta eldsektorer så att lag 1 riktade sin kulspruta mot samma myrsträcka som lag 2. Lag 3 öppnade senare också eld mot myren sydost om vattnet vid Gråntangen. På den östra sidan av vattnet låg trupp 1 med tre grupper.
Milorgs högkvarter var en stuga kallad "Ambassaden", belägen på bergssluttningen vid sjöns norra ände. Haglebuvannet och Eggedal ligger 16,6 kilometer från varandra och Bromma i Hallingdal ligger 19,6 kilometer från Haglebuvannet. Väderstatistiken för torsdagen den 26 april 1945 från Nesbyens väderstation, som ligger 26 kilometer från Haglebuvannet, visar en temperatur på minus 0,6° och en medeltemperatur på plus 4,7° C. Det var molntäcke och 0,0 mm nederbörd.
Före slagetOskar Hasselknippe, tidigare redaktör på VG, var kusin till Leif Hasselknippe. Här fanns motsägelser, eftersom Leif var på den tyska sidan under slaget, medan Oskar var distriktschef för Milorgs division D-14, som omfattade västra Uppland, Ådal, Hallingdal och delar av Buskerud.
Special Operations Executive (SOE) i England ville etablera fem Billeting Areas (BA) i Norge, och dessa var Bjørn, Elg, Orm, Varg och Hjort. Varg skulle verka i Setersdalregionen, Orm var avsedd för Trysilområdet och österut och Hjort skulle verka i Indre Trøndelag mot den svenska gränsen. De skulle bemannas med specialiserade förband som skulle utföra sabotage bakom frontlinjen om tyskarna inte kapitulerade i den förestående tyska kapitulationen. Det antogs att britterna först skulle ockupera Västnorge och att dessa baser skulle utgöra en slags gerilla bakom fronten under brittiskt befäl. Det var dock bara Bjørn och Elg som kom i aktiv tjänst. Bjørn täckte området från Voss och västerut, medan Elg täckte området i Vassfaret.
För att bygga upp Elg utsågs Paul M. Strande till befälhavare och han landade med fallskärm i Vassfaret hösten 1944. Strande ville sedan att Hasselknippe skulle lämna över sin besättning till bas Elg, men Hasselknippe motsatte sig detta och meningsskiljaktigheter uppstod mellan dem. Elg var tänkt att ha en styrka på cirka 2.000 man och det var omöjligt att uppnå utan att överföra manskap från Milorg. Elg etablerades i augusti 1944. Områdesbefälhavaren för D-14.2, Erling Lorentzen, var skeptisk till livsmedelsförsörjning, skidspår etc. Man måste tänka på säkerheten och han ville ha kortare kurser.
Hasselknippe ville inte lämna över besättningar från Milorg eftersom denna organisation var uppbyggd med celler om cirka sex man som fick förnödenheter lokalt. Det norska försvarets överkommando (FO) i Strande ville å andra sidan ha en större styrka stående i Vassfaret. En brittisk underrättelseofficer vid namn Wilson var den som drog i trådarna bakom FO. Han var ansvarig för planerna och FO var underordnat britterna. Det fanns goda skäl att frukta en konfrontation med tyskarna på grund av den stora permanenta styrkan med Moose.
Oenigheten kulminerade i ett möte i Sokna den 14 januari 1945, varefter Hasselknippe blev inbjuden till London. Där kom han över ett telegram från Strande, i vilket han uppmanade FO att hålla Hasselknippe tillbaka tills kriget var över. Chefen för Milorg i Norge, Jens Chr. Hauge, som var med på mötet, frågade vad som skulle hända om tyskarna hade trafikkontrollen och fick svaret att "vi skulle skjuta oss igenom".
Övning med BrengunI slutet av mars 1945 inleddes förhandlingar mellan Wehrmacht och de allierade om tysk kapitulation. Förutsättningen var att Wehrmacht först skulle avväpna SS, Abwehr och tyska polisavdelningar, som Gestapo. Därefter skulle tyskarna samlas i läger och lämna över sina vapen, och de skulle också acceptera att Milorg höll vakt vid dessa läger. Det var också en förutsättning att de norska soldaterna skulle vara disciplinerade. Därför skickades ett brev från den centrala ledningen (SL) till områdesbefälhavarna inom Milorg. En av punkterna var att det inte skulle förekomma några strider med tyska styrkor, utan snarare undvikas. När det gällde NS-organisationer som HAE, Nasjonal Samlings Ungdoms Fylking (NSUF) och liknande skulle man däremot försvara sig om utgången såg ut att bli gynnsam.
FO ville inte ha några skärmytslingar mellan tyska och norska styrkor. Den 9 april 1945 skickades ett långt brev från försvarsstaben i London till basen i Haglebu: "2. ... Vi är alla överens om att en period av militärdiktatur skulle vara olycklig, och vi i hemmastyrkorna måste vara de första att avstå från att göra något dumt som kan leda till ett sådant olyckligt alternativ. Jag ber er att understryka för alla era medarbetare att, även om situationen skulle erbjuda gynnsamma möjligheter, attacker mot fienden inte under några omständigheter får genomföras utan order från distriktsledningen. Jag ber er att se till att disciplin och ordning alltid råder bland cellkamrater och män i beredskapspositioner. 3. Vi har fått order från FO att tyska patruller för närvarande inte får angripas, såvida det inte sker i rent självförsvar. 5. Följande kommer att behandlas med största försiktighet: Som ett led i den intensifierade kampen mot tyskarnas ständiga brott mot folkrätten under ockupationen skall förberedelser göras för repressalier av militär karaktär. En av dessa förberedelser skall bestå i att planera förstörelsen av alla tyska luftvärnsposter, bro- och järnvägsvakter samt mindre utposter som distriktet anser sig kunna inta. Endast er stab bör känna till att detta kommer att vara en kombinerad operation och att de olika uppgifterna därför måste fördelas på olika enheter. Senast den 20 april skall ni meddela oss vilka mål ni har valt och hur många man ni avser att avdela till varje mål, varefter ni kommer att få detaljerad information om operationens genomförande.  6. Som en del av kampen mot förrädare kommer en operation att planeras mot avdelningar och individer som tillhör statspolisen, Shepherd och Shepherds Corporate Defence. Detsamma gäller för dettadetsamma gäller för detta som nämns under punkt 5, med en uppgift som ska skickas hit senast den 20 april med namngivna personer." Källa: Motståndsrörelsen i Modum och Eggedal: 1940-45 av Knut Fosse.
Männen i bas Elg var avskilda från Milorg och direkt underställda FO och de allierade i London, och skärmytslingen vid Haglebu innebar att Milorgs befälhavare, Jens Chr. Hauge, hade svårt att förklara för tyskarna att man brutit mot de riktlinjer som skulle leda till en smärtfri kapitulation från tysk sida. "Det norska hemvärnet skulle skydda Norge mot tyska övergrepp [...] de] fick inte göra något som kunde äventyra kapitulationen".
Upptakten till sammandrabbningen den 26:e var att idrottsinstruktören Erling Nilsen, lensmannen Horgen och en tredje person var på tiurjakt vid Djupsjøen. Syftet var att undersöka aktivitet från Milorgs sida. De hörde en flygekorre och larmade HAE under ledning av Andreas Østgaard, chef för Buskerud lensmannskontor, som genomförde en razzia i Eggedal på kvällen den 24 april tillsammans med polislöjtnant Dagfinn Henriksen, Erling Nilsen och Knut Gamborg Nilsen. De åkte direkt till Besserud-gården klockan 23.00, där folk fortfarande var uppe. Bonden berättade att de väntade på att en ko skulle kalva och att det var anledningen till att de inte hade gått och lagt sig. "Jag vill se den där kon!" utbrast Julius Braathen, veterinär och medlem i HAE. Det visade sig att det inte fanns någon kalvfärdig ko i ladugården, och Knut Besserud, som var den lokala Milorg-ledaren, togs in för förhör. Han såg sin chans att fly, och i tumultet som uppstod avlossades skott mot honom. Inget av skotten träffade honom dock och han kom undan. Det var mycket oväsen och plötsligt hördes rörelser från andra våningen där tre män upptäcktes. Vid närmare undersökning fann man engelska cigaretter, och det var naturligt att anta att dessa kommit från luftlandsättningar i området.
Löjtnant Henriksen slog en av fångarna med ett läderbälte, men Østgaard ansåg att de måste gå till väga på rätt sätt. Han förhörde den som verkade mest nervös, och snart kom det fram uppgifter om att det fanns ett vapenförråd i Haglebu.
Detta ledde till en razzia i Kirkebygda i Eggedal den 25:e, där 13 män greps och fördes till Drammen. En del av HAE, under ledning av Andreas Østgaard, genomförde därefter en razzia på gården Medalen, som ligger halvvägs mellan Eggedal och Haglebu. Där fanns ett 20-tal par skidor märkta med namn och adress till den plats dit skidorna skulle skickas. Ett av paren var märkt med namnet Mowinckel. På detta sätt fick HAE namnen på 20 av deltagarna i kursen på Haglebu.
Vapen och besättning Bland de tyska styrkorna fanns ett 20-tal norrmän som hade anmält sig som skidjägare. Dessa ungdomar (rekryter) kom huvudsakligen från NSUF, och de var grupperade tillsammans i ett företag som kallades NSUF Company. Rekryterna hade dock inte hunnit till östfronten i Finland, eftersom finländarna den 4 september 1944 ingått vapenstillestånd med Sovjetunionen. De hamnade i Skijägerbataljonen när de tog värvning, men tvingades sedan in i en nybildad bataljon med namnet SS-Polizei-Schijäger-Batallion 506 i januari/februari 1945. Oberstürmbannführer Egil Hoel blev bataljonschef för denna bataljon efter att bataljonschefen för skidjägarbataljonen i Finland, Frode Halle, vägrat att ta på sig denna roll. I bataljon 506 ingick även resterna av den jägarbataljon som besegrades vid Hasselmann och Kaprolat den 25-26 juni 1944. Dessa veteraner var stationerade på olika platser, men ingen av dem var vid Haglebu. Endast Helge Staff, Anders Juel Bang och Tom Henry Zachariassen hade tjänstgjort vid fronten. Den troligen siste överlevande på den tyska sidan, Jostein Berge, räknas här som skidjägare, men han hade aldrig tjänstgjort vid fronten.
Milorgs styrkaDen totala styrkan var 100 man, varav 15 var icke stridande. Befälhavare Ltn. P. F. Holst, ställföreträdande chef och chef för 1:a plutonen fänrik S. Løvskogen, chef för 2:a plutonen K. Langum, sambandsofficer sergeant A. Thon, sjukvårdare fänrik K. Urdal, kvartermästare R. Saatvedt och biträdande instruktörer E. Berg och R. Langum. Pluton 1 hade 29 man i 3 lag (9-9-10) plus 1 sambandsofficer och därutöver 1 lag om 11 man bestående av 3 interner, kockar och lägerarbetare. Skvadron 2 hade 27 man i 3 lag (10-10-7) plus 1 sambandsofficer, dvs 28 man.
Hirdenhirdens föregångare, den s.k. Specialavdelingen, bildades i Norge 1933 och var Nasjonal Samlings stridsenhet och paramilitära organisation. Organisationen bytte namn till Hirden i september 1934. De utbildade egna elitförband som tillsammans med tyska soldater och norsk polis agerade mot den norska motståndsrörelsen. Flera av medlemmarna är veteraner från striderna under de ödesdigra aprildagarna 1940. Som soldater och krigare kämpade de i norsk uniform för sitt land mot tyska angripare. Exilsamfunden i London och Stockholm kallar herdarna för förrädare.
Två specialavdelningar inrättas, Hirdens Bedriftsvern och Hirdens Alarmenhet, hädanefter benämnda HAE. "Huvuduppgifterna är att bekämpa sabotage, motståndsaktiviteter och andra politiska brott på ett hårdare och mer robust sätt än tidigare." Till skillnad från Hirdens Bedriftsvern var HAE en akutavdelning.
Torsdagen den 26 april 1945hAE hade övernattat på hälsocentralen (Vikersunds bad) natten till den 26 april. Tidigt på morgonen avgick en 30-sitsig buss från vårdcentralen med personer från HAE, däribland några tyskar. Dessutom fanns sju team om tio man från den kombinerade norsk/tyska polisstyrkan, inklusive norska skidjägare som transporterades i ombyggda lastbilar med lastflak. Det innebär att det fanns cirka 20 skidjägare i Haglebu och cirka 15 uppe i Numedalsfjella. De körde så långt de kunde upp i Eggedal och bilarna och bussen körde upp till Medalens gård där de parkerades ca kl. 07.00. Därifrån var vägen slaskig och oplogad.
Efter de senaste dagarnas tumult i Eggedal hade de norska Milorg-styrkorna placerat ut en vaktpost, Helge Medalen, på gården Medalen. Han sprang så fort han kunde och rapporterade till löjtnant Peter Fr. Holst att cirka 100 tyskar hade omringat gården. Deltagarna i det norska lägret var lagledare som delades in i lag om sex till tio man. Lagledarkursen hade startat söndagen den 15 april med 80 man organiserade som ett kompani (efter avslutad utbildning skulle de återvända till sina respektive områden och utbilda sina egna lag). I samband med detta reste cirka 90 man från Nedre Buskerud och Nordre Vestfold med tåg till Åmot station. De kördes sedan i två eller tre vanliga bussar upp till Eggedal. Detta uppmärksammades och ledde till uppklarande verksamhet från tysk och norsk/nazistisk sida.
I ett tal till besättningen på kursens första dag sa Holst: "Nu har vi dragit oss tillbaka tillräckligt länge, nu är det dags att slå till om något händer". Holst har också förklarat att han hade en stående regel att om fiendens styrka var lika stor som kursdeltagarna skulle han förbereda sig för strid! Om fienden å andra sidan var numerärt överlägsen drog han sig tillbaka. När Holst fick veta att tyska styrkor var på väg mot Haglebu samlade han sina styrkor och sa "Nu är vi starka nog att slå dem!" På den tiden var det många som tyckte att detta var oklokt, eftersom det i värsta fall kunde hindra deltagarna från att återvända hem. Som ett resultat skulle Milorg-styrkorna i de drabbade områdena lida. Men Holst sa att de som inte ville strida skulle få sina pass annullerade! Därför intog de sina etablerade försvarspositioner. Klockan är nu ca 08.15.
Den tyska styrkan hade delats upp i tre. HAE, som bestod av ca 30 man, undersökte Buinsetrene innan de nådde Haglebu. HAE var därför aldrig närvarande vid Haglebuvannet, men boskapsskötarna fungerade som guider på vägen till Haglebu. Tanken var att de skulle fortsätta att gå på åsen mot Haglebuvannet. Polissoldaterna delade in sig i tre grupper om tio man som skulle undersöka västerut mot Numedal. Dessa var utrustade med skidor. Så det var tydligt att detta hade planerats. Huvudstyrkan på fyra lag, dvs. 40 man, fortsatte utan skidor på vägen mot Haglebudammen i södernden av Haglebuvannet. Totalt rör det sig om 100 man.
Holst hade skickat ut en spaningspatrull på fyra man för att se vart tyskarna hade tagit vägen. Dessa fyra var Erland Berg, en okänd man samt bröderna Nils och Anker Åmotsbakken. Dessa fyra blev uppmärksamma på tyskarna och två av dem gick tillbaka och berättade att tyskarna hade kommit upp till Buinsetrene. Vid det laget hade HAE redan gått upp dit med sina 30 man. De andra två gick då upp mot Buinsetrene för att rekognosera. När de var nästan framme hörde de folk som talade tyska, eftersom HAE hade ett antal tyskar med sig. Nils Åmotsbakken och Erland Berg retirerade då, men deras spår upptäcktes av HAE, som skickade ut en patrull under ledning av Julius Braathen för att se vart spåren gick. Nils och Erland hade gömt sig under en lurig gren och öppnade eld mot dem som kom efter dem. Det var då de två norrmännen från HAE, Ole Chr. Mehren och Hans Kristian Sørensen Keiser, föll. Så snart eld öppnades mot Braatens grupp beordrade han: "Skjut inte, ta skydd!" (Han upptäckte senare att han otroligt nog hade fått ett kulhål genom byxorna utan att ha blivit skadad) Nils och Erland fick stopp på sina kulsprutor och drog sig tillbaka medan ett skott avlossades mot dem. Julius frågade skytten, som hette Gjømle, varför han sköt och fick svaret "Jag tyckte jag såg en hare!" HAE tog sedan med sig de två skadade upp till Buinsetrene och avslutade patrullen. De stannade där en stund innan de begav sig tillbaka mot Eggedal. På vägen mötte de tyska förstärkningar som ville ta HAE med sig tillbaka, men Østgaard protesterade och eftersom han hade högre rang var tyskarna tvungna att lyda. Alla från HAE hade dessutom bara fem patroner i sina magasin och var inte förberedda på krig uppe vid Haglebu. Det är oklart vem som hade meddelat tyskarna om skärmytslingen, men i en polisrapport från den 30 november 1945 förklarade hemmafrun Jørand Medalen "Vi åkte då från Rotvassbråten och gick upp på kullen. Härifrån kunde vi se ner till Medalen, och vi kunde också se att en massa människor marscherade norrut mot Buin. De var nästan 100 stycken. Från där vi låg kunde vi också se en cykelordonnans som kom norrifrån. Det blev tumult vid Medalen och strax därefter kom en bil körande söderut i hög fart." Detta kan ha varit anledningen till att tyskarna blev varnade. På vägen upp berättar Østgaard att de mötte en grupp män från Abwehr (den tyska underrättelsetjänsten). De hade varit uppe vid dammen i södra änden av Haglebuvannet för att spana, och kunde konstatera att det inte fanns någon aktivitet där uppe. Några av Abwehr-männen kan ha följt efter styrkan och observerat skjutningen.
Huvudstyrkan på 40 man, inklusive Jostein Berge, fortsatte upp till dammen. Holst stod vid ambassaden vid den tidpunkten och han uppskattade ganska exakt att det fanns cirka 40 man i den tyska styrkan. 30 man befann sig på västra sidan av vattnet och 10 på den östra sidan.
Anders Juel Bang förde befälet över hela styrkan på västra sidan av vattnet. Helge Staff ansvarade för gruppen på östra sidan, där bland annat andra skytten Egil Gjølberg och Gjert Jahnsen ingick.
Inledande eldgivningHuvuddelen av den tyska styrkan kom mot Gråntangen på västra sidan av Haglebuvannet och MG-1 ställningen fick så småningom vända sin eldriktning mot myren där de 30 kom gående. Milorg trodde att tyskarna skulle komma längs vägen på östra sidan av sjön. På ett avstånd av cirka 128 meter var det norrmännen med MG-2 från Haug1 som först öppnade eld mot tyskarna med sina kulsprutor. Dessa kulsprutor var ursprungligen inte tänkta att användas förrän de fick order från britterna, och på grund av bristande utbildning är det möjligt att de inte hade tillräcklig kunskap om laddning och rengöring av vapnet. Hur som helst blev de snabbt fastkörda och tvingades retirera bakåt. Styrkan på östra sidan färdades parallellt med huvudstyrkan och med sig hade de Helge Staff, befälhavare för de tyska styrkorna. När de hörde skottlossning på den västra sidan försökte de ta sig över den leriga Haglebuvannet. Nu öppnade MG-1 eld från ställningen vid Mowinckelhytta mot de tio som då fick vända om, och de tog sig tillbaka utan att bli träffade. Tyskarna hade Mausers och två tjeckiska kulsprutor. De hade en låda med ammunition till varje kulspruta, och ammunitionen kunde användas omväxlande i både mausergevären och kulsprutorna. Varje soldat var också utrustad med 30 patroner till mausern.
Helge Staff och hans grupp hade en av kulsprutorna med sig. 1. skytten blev dock akut sjuk och andreskytten Egil Gjølberg fick ta över i stridens hetta. De retirerade till en hydda vid vägen, där de intog en försvarsposition i en halvcirkel runt hyddan. Efter cirka 15-20 minuters väntan hörde de Milorg-män på skidor komma genom skogen. Det var då Helge Staff öppnade eld med sin kulspruta och två män föll. En av dem dog på fläcken och den andre sårades och dog senare. Efter den här episoden drog han tillbaka sitt team till dammen. Egil Gjølberg upptäckte att han hade tappat ett av magasinen och var tvungen att återvända till sin position för att hitta det igen. Enligt god tysk tradition var det straffbart att tappa bort vapendelar, så han vågade inte återvända till Vikersund med bara ett magasin. Varje kulspruta var utrustad med två magasin.
När tyskarna blev beskjutna tog de skydd och besvarade elden. De fortsatte sin framryckning när det blev lugnt vid Haug1.
Jostein Berge var till vänster och tog skydd när han korsade myren på södra sidan av Haug1. När han tog skydd såg han fyra eller fem av norrmännen dra sig tillbaka från Haug1 och norrut. Han tror att om det hade varit tyskar som hade sett fienden dra sig tillbaka hade de förmodligen skjutit, men Jostein vägrade att öppna eld i det här läget. Milorgs styrkor retirerade sedan till "ambassaden". Här fick de ordning på sina kulsprutor och förstärkningar från den östra sidan. Holst har konstaterat att: "Med förbannelser och jubel rusade de fram genom snön och återerövrade Haug1". Men detta är inte korrekt, eftersom tyskarna aldrig tog Haug1. Milorg återtog alltså kontrollen över den dominerande Haug1 på Gråntangen - utan strid.
Det högra laget leddes av den tyske lagledaren Paul, men han deserterade tillsammans med en tysk och två skidjägare. När striderna blev lugna gick Helge Staff från den östra sidan för att se hur striderna på den västra sidan gick, och han mötte dem. För att rädda sig själv sa Paul att alla de andra hade fallit. Det vill säga mellan 26 och 28 män. Staffs och Pauls grupp gick sedan tillsammans tillbaka till dammen och tillsammans med den grupp som hade stridit på östra sidan drog de sig tillbaka till Medalen för att rapportera om skärmytslingen. När Staff och Paul kom ner till Medalen mötte de upp den styrka som hade varit i Numedalsbergen. En av dessa var Egil Gjestvang, som rapporterade att Paul var hysterisk och hade fått ett nervöst sammanbrott. Det var därför svårt att få något vettigt ur honom. Gjestvang var en skidjägare från bat. 506, men var inte inblandad i Haglebu. Detsamma gäller Finn Hasselknippe.
Efter striderna den 26:e låg de sårade på den tyska sidan på sjukhus i Mowinckelhytta under natten. I Bernt Styrvolds akt på Riksarkivet berättar han att "När allt var över hjälpte vi de sårade in i en hydda. Där fanns Gregersen, Braskerud, Rossvold och Irving Johansen samt tyskarna Zimmermann och Gils." Detta bekräftas också av Jostein Berge.
Rapport om strideni ett utdrag ur det telefonsamtal som ägde rum i Eggedal den 26 april 1945, då Helge Staff kom ner från Haglebu, kan vi läsa följande:
Leutn. Hornemann S.D. - Ustaff. Stab, Eggedal
H: Denna åtgärd måste göras idag. Är våra styrkor där?s: Ja.h: Och de från Wehrm?s: Nej, de har inte kommit än. Det är inte möjligt att göra något mer idag med de styrkor vi har. De är helt otillräckliga. h: Är de det? Hur ser situationen ut nu då?s: 29 har fallit hos oss.h: Så många, och med de andra?s: Ungefär 20, vi kan inte vara alltför exakta.h: Så du tror inte att det går att göra något idag. Du får lämna en post och ta hand om förstärkningarna när de kommer. Ett flygplan skulle komma upp från Oslo. Har de sett något om det?s: Nej, det har de inte.h: Finns det några kabiner??s: Nej, det finns det också hos andra.h: Hur många är de andra?s: Ungefär två kompanier. De är inte samlade på ett ställe, utan utspridda.h: Det är många. Ja, jag får väl ta kontakt med Oslo igen.hornemann - S.D. H: Jag är inte på Vikersund nu, utan på S.D. Drammen. De förluster jag uppgav är korrekta. Så 25 med oss. Fiendens förluster är ungefär desamma. Fiendens byte är förstört. Vår styrka är inte tillräcklig.o: Förstärkningar anländer från Hönefoss. De reser därifrån så snart som möjligt.h: Kommer ni att be dem att resa rakt upp då och komma till mig i Vikersund?o: De är nog redan på väg.h: Nu är det två kompanier från motståndsrörelsen som har förskansat sig i bunkrar. o: Hur är våra utrustade?h: Med kulsprutor etc.o: Med andra ord, snabbskjutande vapen?h: Ja.o: Tyngre vapen?h: Vet inte ännu. Ingen översikt över det.o: Ringt närmare sedan dess.
Som vi kan se av denna telefontranskription uppger Staff att 29 tyskar har stupat. Anledningen till detta är att han inte hade kontrollerat Pauls uppgifter
Stridsbilden för Jostein Berge
När den tyska styrkan blev beskjuten från Haug1, drog sig alla tre tyska lagen tillbaka mot Bautahaugen och spred ut sig i terrängen. Josteins lag utgjorde den vänstra flanken. Jostein berättar: "Medan vi låg där kom plötsligt 3-4 man från hemmaarmén in i kärret från Haug1. Det var så tidigt att det förmodligen var de som hade skjutit på oss från början. Vi låg i dalgången med ansiktet mot Haglebunatten, och Charles Henry Høie låg bredvid mig. "Titta där!" sa jag. "Ja", sa Høie. Men varken Høie eller jag sköt, och ingen från Milorg sköt, så de fick gå vidare! Det fanns mycket dåliga soldater - på båda sidor! Milorgpojkarna förstod genast var vi var och att de var på väg in i öppet landskap, så de drog sig tillbaka och gick längs skogskanten upp under Haglebunatten och norrut. Men om de hade gått i anfallsposition och skjutit mot oss, så hade vi skjutit tillbaka. Jag sprang sedan över myren i riktning mot Haug1 och tog skydd vid en sten.
Här blev jag beskjuten av MG-3:an, och sedan sprang jag österut igen några meter över en liten mosse till de andra som tog skydd i en liten sänka i terrängen.
Kapten Kastner ville att jag skulle röra på mig omedelbart. Kastner var beväpnad med en Schmeisser, medan jag var beväpnad med en yxa och en Mauser eftersom jag var andre skytt på en av de tjeckiska MG:erna. "Kom med mig!" sa Kastner, som avancerade norrut över träsket. Han tog skydd bakom en buske och plötsligt hörde jag skott. Kastner hade hamnat i en rak linje mellan klippan och MG-3:an. Skotten måste ha kommit från MG-3:ans position eftersom det var fri sikt därifrån. Kastner kom snart krypande tillbaka med ett löpande magskott. "Det kom en massa skräp ur hans mage! Han lade sig ner och bad mig eller någon av de andra att skjuta honom. Vi ville förstås inte skjuta vår kompis. Sedan ropade Kastner: "Vem har handgranaten?" "Jag har den!" svarade jag. Kastner tog handgranaten och lade sig ovanpå den några meter från oss och ropade "Hinlegen!" Jag ställde mig så att jag var vänd mot honom och såg att hans kropp lyftes upp ungefär en meter av trycket när handgranaten exploderade. Omedelbart föll han omkull på sidan och kortleken följde efter. Kastner älskade att spela kort och hade alltid en kortlek med sig, och nu fladdrade den som en snöflinga! Han hade förresten fru och tre barn hemma i Bayern. Sedan var det slut med honom. Efteråt låg vi i en liten svacka och åt lunchpaket när Jan Thorleif Løkkeberg reste sig upp och hans hatt sköts av huvudet på honom! Han böjde sig bara ner och satte på sig mössan igen. Det är vad jag kallar en dålig soldat!"
Anders Juel Bang var utbildad officer från Tölz. Han var gruppchef för centrumgruppen och förde även befäl över hela styrkan på västra sidan av vattnet. Håkon Braskerud var näst längst bak i detta lag. Bang var den förste som föll. Han dödades av ett lungskott när han observerade med kikare strax norr om Bautahaugen. Jostein säger att Bang sköts ungefär i mitten av Bautahaugen, vilket tyder på att det dödande skottet kom från samma MG-3 som författaren hittade. Klart är att man vid denna tidpunkt inte visste varifrån Milorg sköt.
När Milorg återtog sina positioner på Haug1 blev det farligt att befinna sig på Bautahaugen och tyskarna drog sig tillbaka eftersom det var för öppet. Det var under denna reträtt som Tom Henry Zachariassen blev kvar som säkerhet. Medan de befann sig i säkrade positioner upphörde all skottlossning. Vid det här laget hade telegrafisten Thon kontakt med London, och när FO fick höra talas om skärmytslingen fick Holst order om att omedelbart dra sig tillbaka. Striderna var därmed över.
Efter eldväxlingen fick Jostein i uppdrag att gå fram på vänster flank för att rekognosera norrut, en så kallad Vorläufer. Detta var en obehaglig upplevelse, men lyckligtvis fanns det inga krypskyttar eller Milorg-ställningar att se. Dessa hade retirerat norrut och så småningom ut ur området i riktning mot Trøgaseth. Jostein och de tyska styrkorna övernattade på en av gårdarna innan de dagen därpå begav sig tillbaka.
På eftermiddagen den 26:e skickade tyskarna in en jaktavdelning från Drammen, och den 27:e anlände två nya kompanier från SS-Polizei-Schijäger-Bataillon 506, två kompanier från MG-bataillon 13 och ett kompani från Panzergrenadierbatallion Norwegen. Sammanlagt var det mellan 800 och 900 soldater. Kursdeltagarna på Rustandstølen hade skickats hem, men Holst hade anlänt dit på eftermiddagen den 26:e. På kvällen slog tyskarna läger nedanför Rustandstølen, och Holst ville ta upp striden igen. Men den andre befälhavaren Leif Levorsen var närvarande. Han var fast besluten att det inte skulle bli några fler strider, och han fick stöd av sina män så att det inte skulle bli några fler strider. Några dagar efter striden avsattes Strande från sin befattning som befälhavare för bas Elg och ersattes av Herman Vogt. När striderna var över skickade Strande ett gratulationstelegram till Holst, och följande telegram kom från England: "Hjärtliga gratulationer till det lyckade resultatet av aktionen i BA 4."
Tom Henry ZachariassenZachariassen togs till fånga vid Bautahaugen. Vi vet inte om han försvarade sig och på så sätt hindrade Milorgs framryckning. Med all sannolikhet gjorde han inte det, så Milorg tog honom till fånga. Som en följd av detta blev de retirerande tyskarna beskjutna och stupade, däribland Moxnes, Grunert, Büchsel och Horner. Zachariassen avrättades därefter med ett pistolskott i nacken. Vem som avlossade skottet har alltid varit okänt för de flesta, men klart är att löjtnant Peter Fr. Holst var högste befälhavare på basen. Han hade befälet, och det verkar som om någon form av krigsrätt organiserades för att döma Zachariassen till döden. I vilket fall som helst hade Holst varit tvungen att godkänna detta.
När fallet togs upp efter kriget var Leif Hasselknippe den förste av de inblandade som ställdes inför rätta. Andreas Østgaard var vittne i målet mot honom, tillsammans med en person från Milorg-sidan. Ett av dessa vittnen sade att Zachariassen hade likviderats. Detta var dock ett förnekande eftersom han inte visste att Østgaard var från den andra sidan. Men vittnet insåg så småningom detta. När Østgaard skulle vittna blev det ett avbrott i förhandlingarna. Då kom Kjell Langum, som var plutonchef för plutonen på Gråntangen, in i rätten med information om att Zachariassen hade likviderats enligt vanlig lag. Han hade burit vapen mot sina landsmän och dömts till döden. Idag skulle detta betecknas som en krigsförbrytelse. Zachariassen hade ansökt om avsked och papperen låg klara för underskrift i Vikersund när styrkan återvände från Haglebu. Han hade deltagit i denna "utflykt" för att han var uttråkad, och den visade sig bli ödesdiger.
Josef Horners föraningJosef Horner var en av dem som föll på den tyska sidan. Jostein Berge berättar att han var en ganska tät, lugn och vanlig österrikisk man. Horner hade haft mardrömmar före slaget vid hagelbössan. Han hade deltagit i en fest som de tyska soldaterna anordnade, och dit några norska landsmän ibland var inbjudna. På äkta soldatmanér intogs några drinkar i glatt sällskap. Horner var deprimerad och drack drack mycket alkohol. Så småningom gick han lite bärsärkagång och blev våldsam. De andra fick kasta sig över honom för att lugna ner honom. Jostein var inte närvarande, men Horner hade skrikit att han inte skulle överleva kriget och att han aldrig skulle få se sitt hem igen. Horner var gift och hade familj.
Efter slagetFrontkämpen Ivar Krogstad, en veteran från Finland, åkte upp till Haglebu dagen efter slaget. Han fick då i uppdrag att föra ner en fånge igen. Fången var en norsk Milorg-man som hade rymt. Krogstad ställdes då inför ett dilemma. Om han sköt den flyende fången riskerade han att straffas hårt efter kriget. Om han tog sig ner till Eggedal utan fånge var det också riskabelt. Erfarenheterna från Finland gjorde att Krogstad inte sköt mot fången, och det innebar att han kom undan. Han rapporterade tillbaka till Eggedal utan att göra någon ytterligare anmälan och gick fri. De tyska soldater som stupat transporterades ner till Eggedal med häst av Kjell Gustav Fredriksen, Olaf Johan Irgens, Arne Skaugerud och Otto Cock Olsen, som var Rolv Olsens far. De döda från Milorg-sidan kastades i sjön Haglebuvannet av tyskarna och plockades upp igen senare av Milorg-män.
Expedition till Haglebu 19 augusti 2015Expeditionen bestod av Rolv Olsen, Kåre Olav Solhjell, Torgeir Lindtvedt Dalen, Jostein Berge och Frank Magnes. Under rundturen berättade Berge att Zachariassen avrättades på Bautahaugen. Strax söder om denna kulle finns en liten sänka där några av de tyska styrkorna, däribland Berge, åt några brödskivor under en paus i striden. Väster om denna sänka och strax ovanför ett litet kärr ligger den klippa där Berge blev beskjuten av MG-3:or. Från denna klippa och ca 200 meter rakt norrut på andra sidan kärret hittade författaren fyra tomhylsor samlade bakom en stor sten. Detta var uppenbarligen en position för Milorg, som här kallas MG-3. Alla hylsorna hade inskriptionen 1943 W.R.A. .303 och kommer troligen från en brittisk Brengun kulspruta. Hylsorna samlades bakom en stor sten som var täckt av rötter, löv och barr.
Enligt Josteins minnesbilder stämmer detta, eftersom det från denna position avlossades ett skott mot Bang, två mot Jostein och ett mot Kastner. När Jostein såg granaterna och stenen där denna position låg fick han plötsligt hela bilden av vad som hände för 70 år sedan. "Milorg hade tre kulsprutor på västra sidan av Haglebuvannet. Vi vet att en av dem stod på toppen av Haug1 med skjutfält mot söder och att den andra var placerad vid Mowinckelhytta med skjutfält mot söder och öster. Idag återstår endast grundmuren. Den tredje, vars placering hittills varit oklar, verkar vara den som undertecknad hittade. Jostein säger också att han inte blev beskjuten med en serie kulor.
SlutordDet fanns många unga pojkar i tysk tjänst i Haglebu. De hade anmält sig som frivilliga i ett sent skede av kriget, när Tyskland höll på att förlora mark i Europa. Det verkar obegripligt, men orsakerna kunde vara många. En del hade bröder eller släktingar som hade stridit i flera år i den tyska armén och kanske ville de imponera på dem. Andra var förmodligen bara så unga att de inte insåg vilka situationer de kunde hamna i.
Vad fick Jostein Berge att ta värvning? "Det finns flera anledningar", säger han. "På sätt och vis var det en flykt från det som hände i landet. När man är psykiskt mobbad som jag var, skulle jag säga att jag, liksom många andra, drevs att anmäla mig till fronttjänsten. Mobbningen var en enorm börda, och det hjälpte att gå med i en organisation. Anledningen var förmodligen att min far var medlem i NS, och sedan stämplade någon mig som nazist! Detta innebar att jag gick med i NSUF 1942. Det övergripande syftet var att komma in i den miljö som jag tyckte att jag tillhörde. Politiska motiv kom senare, och sommaren 1944 gick jag med i Skijegerbataljonen på grund av sympatier för Finland. Som ni vet undertecknade Finland ett vapenstillestånd med Sovjetunionen i september samma år, så den finska motivationen föll bort. Men vi var bundna av kontraktet och det var många unga människor som hade anmält sig. Vid det här laget visste vi inte vad som skulle hända härnäst. Quisling ville avskeda oss, men det ville inte tyskarna, så vi hamnade i det tyska poliskompaniet (beredskapspolisen)."

"En av punkterna var att inga strider skulle utkämpas med tyska styrkor, snarare skulle de undvikas."

Karta över området. Karta över området: Erik Hårberg

DEN GRÖNA VÄGEN: Området för skärmytslingen. Bergskyrkan syns i mitten av bilden och utanför bilden i vänstra kanten finns menhiren. Foto: Frank Magnes.

HAGLEBUVANNET: Området söder om Haglebuvannet. De tyska styrkorna splittrades och anlände på båda sidor av vattnet. Foto: Frank Magnes.

"Bilden är tagen i februari 1945 när chefen för FO IV i London, överstelöjtnant Øen, var på inspektion på Milorg. Bilden är tagen i skogen i Strømsoddbygda. Från vänster: Pi-befälhavaren i område 14.4.2 Harald Bergom. Han utarbetade 1941 en plan för hur Bergensbanan skulle sprängas i luften vid en invasion. Nästa: Områdesbefälhavaren och ställföreträdande befälhavaren för D 14.2 Eivind Snersrud, överstelöjtnant Øen och SL-representanten Herman Vogt. Vogt beordrades att ta befälet över Moose efter att Strande avsatts. Fotograf: Hermandsen (täcknamn för distriktschef Oskar Hasselknippe)."
Bildtexten är hämtad från boken Krigsåren i Hallingdal 1940-1945 av Kåre Olav Solhjell.Foto utlånat från Norsk Hjemmefrontmuseum.

FLYSLIP: Avlämningscentralen på S för "Sugar". Här togs fler flygplanslaster emot än på någon annan dropcenter i Norge. Totalt släpptes mer än 20 laster.
Foto och bildtext: Norska hemmafrontsmuseet.

"I slutet av mars 1945 inleddes förhandlingar mellan Wehrmacht och de allierade om en tysk kapitulation. Förutsättningen var att Wehrmacht först skulle avväpna SS, Abwehr och tyska polisavdelningar, som Gestapo."

MINNESMÄRKE ÖVER DE STUPADE: Bauta står i stridsområdet, med namnen på de sju Home Front/Milorg-soldater som stupade här. Foto: Frank Magnes.

Tabell 1. Vapen och besättning på den norska och tyska sidan.

BRENGUN: Denna MG-typ användes av Milorg under striden. Foto: Norska försvarsmuseet och foto av norska försvarsmakten/Håvard Madsbakken.

LEE ENFIELD Mk: Denna typ av gevär användes av Milorg under skärmytslingen.
Foto: Norska försvarsmuseet och fotografier av norska försvarsmakten/Håvard Madsbakken.

Översikt över de skidåkare som deltog i skärmytslingenDe ursprungliga ursprungliga namnlistorna brändes vid Vikersund den 8 maj 1945. Namnen har kontrollerats genom tillgång till landsförräderiärendena i Riksarkivet samt enligt minnen från några av deltagarna. Endast de som definitivt var inblandade i striden publiceras här. Listan har kvalitetssäkrats i samarbete med Torgeir Lindtvedt Dalen.

Aadde, Leif | 20 år gammal | född 15.02.25 | Snåsa | skadad i huvudet
Bang, Anders Juel | 20 år gammal | född 12.04.25 | Kongsberg | död 26.04.45
Berge, Jostein Nikolai | 18 år gammal | född 15.05.26 | Stange
Braskerud, Håkon | 18 år gammal | född 02.10.26 | Våler i Solør
Brunvær, Kåre | 22 år gammal | född 31.10.22 | Steigen
Eriksen, Ernst Birger | 18 år gammal | född 05.04.27 | Haugesund
Gjølberg, Egil Grauer | 21 år gammal | född 10.08.23 | Rygge
Hasselknippe, Leif | 20 år gammal | född 01.11.24 | Gjøvik
Høie, Charles Henry | 17 år gammal | född 26.08.27 | Stavanger/Madla
Jahnsen, Gjert | 21 år gammal | född 10.11.23 | Larvik (Tjølling)
Johansen, Egil Irving | 29 år gammal | född 23 april 16 | FÖDD 23 APRIL 16, U.S.A. | skadad med en skottskada i lungan
Løkkeberg, Jan Thorleif | 19 år gammal | född 20.05.25 | Kongsberg, Norge
Moxnes, Halvor Hole | 25 år gammal | född 09.02.20 | Bjugn | avled 26.04.45
Rossvold, Herman Julian | 26 år gammal | född 01.02.19 | Leksvik
Seem, Bjørn | 17 år gammal | född 09.09.27 | Grong
Staff, Helge | 26 år gammal | född 12.09.18 | Oslo, Norge
Styrvold, Bernt Olav | 17 år gammal | född 11 februari 28 | Lardal
Tøndel, Bjarne | 20 år gammal | född 02.02.25 | Lensvik
Zachariassen, Tom Henry | 21 år gammal | född 20.06.23 | Grimstad | död 26.04.45
osäkra deltagare som troligen befann sig i området:
Fjellanger, Egil Kr. Zimmermann | 23 år gammal | född 03.01.22 | Stavanger, Norge
Gregersen, Kjell | 19 år gammal | född 16 maj 24 | Brevik
Tveten, Torbjørn Birger Stauning | 23 år gammal | född 4 april 22 | Eidanger

Jostein Berge 1944 ur sin medlemsbok.

Egil Gjølberg 1944 från sin medlemsbok.

Helge Staff 1944 ur sin medlemsbok.

Håkon Braskerud 1944 från sin medlemsbok.

Översikt över HAE-medlemmar Följande 53 norrmän från HAE befann sig i Eggedal mellan den 24 och 26 april. Omkring 30 av dessa tog sig upp till Buinsetrene under striderna vid Haglebuvannet. Källa: Eirik Veum - "Nådeløse nordmenn - Hirden 1933-1945", sidan 730.
Bang, Harald Olaf 44 år född 30 augusti 1999 Ringerike Becher, Øivind 40 år född 14 mars 2005 Røyken Bjørlo, Einar 43 år född 11 juli 2001 Gol Brastad, Per 24 år född 25 september 20 Lier Brunsvik, Odd 22 år född 1 augusti 22 Øvre Eiker Braathen, Julius 42 år född 7 maj 2002 Ringerike Bure, Hans Andersen 36 år född 8 augusti 2008 Ringerike Dahl, Rasmus Gøde Søegaard 35 år född 20.03.09 Svelvik Foss, Ole Nilsen 43 år född 16.10.01 Lier Fyrand, Harald Olaf 42 år född 12.03.03 Krødsherad Gjesvik, Fritjof Arnesen 39 år född 08.04.05 Hole Gjømle, Ole Andersen 40 år född 24.04.04 Flesberg Gunnestad, Martin 44 år född 16.03.00 Lier Gurandsrud, Erling 21 år född 17.06.23 Lier Gurandsrud, Rolf 29 år född 03.10.14 Lier Hansen, Alf William 47 år född 12.01.98 Drammen Helgerud, Ole 34 år född 29.03.10 Lyngdal Hellum, Hans 34 år född 24.05.10 Lier Holt, Bergsvein 46 år född 28.07.98 Stordal Hovde, Karl Trulsen 40 år född 06.10.04 Øvre Eiker Høiberg, Alf Oscar 44 år född 10.09.99 Oslo Johannessen, Sigvart August 47 år född 29.09.97 Ringerike Karlsen, Kåre Johan 21 år född 01.05.23 Nore og Uvdal Keiser, Hans Kristian Sørensen 51 år född 07.11.93 Drammen död 26.04.45 Keiser, Jens Olaf 24 år född 16.03.21 Drammen Kjørstad, Hans Jørgen 39 år född 03.07.04 Kongsberg Kvear, Ole 43 år född 10.01.02 Flesberg Kvislen, Asle 36 år född 29.06.08 Rollag Langseth, Christian Øyvind 56 år född 03.06.88 Saltdal Lerberg, Martin 34 år född 01.09.10 Ringerike Lien, Knut 42 år född 16.11.02 Eid Mehren, Nils Christoffersen 49 år född 09.02.96 Lier Mehren, Ole Chr. 59 år född 12.02.86 Lier död 26.04.45 Nilsen, Alf Jørgen 39 år född 29.06.05 Drammen Nilsen, Erling 40 år född 07.12.04 Drammen Ovestad, Knut 36 år född 03.03.09 Drammen Ovestad, Peter 51 år född 12.10.93 Sigdal Paulsen, Nils 48 år född 20.12.95 Nord-Aurdal Reggestad, Arne 36 år född 09.03.09 Re Rishovd, Olaf Ellefsen 43 år född 25.05.01 Krødsherad Rød,Knut Sigurd 49 år född 23.07.95 Drammen Skinnes, Gunnar Ole Vasendrud 25 år född 01.08.19 Krødsherad Slåtto, Ivar 39 år född 28.01.05 Gol Sundeid, Gunnar 39 år född 25.09.05 Ringerike Sørensen, Einar Kristian Albert 51 år född 30.12.93 Oslo Sørum, Per 31 år född 14.01.13 Lier Utengen, Kåre 33 år född 25.05.11 Lier Wiig-Christoffersen, Chr. Ørnulf 42 år född 16.02.03 Skien Woll, Halvor Johannes 45 år född 08.11.99 Nedre Eiker Yri, Elling Andreas 48 år född 11.07.96 Stryn Østengen, Lars 38 år född 30.08.06 Modum Østgaard, Andreas 24 år född 30.04.20 Nedre Eiker Aaserud, Hans 37 år född 13.12.07 Ringerike

Stugan som kallas "The Embassy" i terrängen. Foto: Frank Magnes.

Egil Gjølberg och Jostein Berge i området 1997. Foto: Torgeir Lindtvedt Dalen 14 juni 1997.

"nils och erland hade gömt sig under en lurande gren och öppnade eld mot dem som kom efter dem."

Fallen

Sju norrmän från Hemfronten/Milorg stupade under striderna.
Knut Dorenfeldt Aubert 24 år född 19 juni 20 Skoger Kåre Ole Emanuel Berntsen 26 år född 28 juni 18 Konnerud Øyvind Normann Jørgensen 30 år född 30 december 14 Drammen Bjarne Edward Klemmetsen 37 år född 7 juli 2007 Drammen Knut Flaaum 31 år född 9 mars 14 Mjøndalen Harald G. Holth 31 år född 2 december 13 Mjøndalen Jonny Robert Thorvaldsen 26 år född 29 oktober 18 Svelvik
sju personer föll också på den tyska sidan. Bland annat tre tyskar och en österrikare som ligger begravda på Alfasets kyrkogård.
Josef Horner 25 år född 14 december 19 Salzburg i Österrike grav nr F-I-8 Rudolf Kastner 28 år född 23 oktober 16 Tyskland grav nr C-V-8 Franz Büchsel 25 år född 23 mars 20 Kamnitz söder om Leipzig grav nr B-XII-50 Erich Grunert 24 år född 28.10.20 Dresden grav nr D-II-4 Tom Henry Zachariassen 21 år född 20.06.23 Grimstad begravd i Grimstad Anders Juel Bang 19 år född 12.04.25 Kongsberg Nordre kyrkogård i Oslo Halvor Hole Moxnes 25 år född 09.02.20 Bjugn Jøssund kyrka i Bjugn
dessutom föll de två norrmännen från HAE på Buinsetrene samma dag.
Ole Chr. Mehren 59 år född 12 februari 1986 Lier Sjåstad i Lier Hans Kristian Keiser 24 år född 7 november 1993 Drammen Bragernes gravkapell

Jostein och medförfattaren Rolv med MG3:an i höger bakkant i slutet av träsket.
Foto: Frank Magnes.

"Tyskarna hade med sig Mausers och två tjeckiska kulsprutor. De hade en låda med ammunition till varje kulspruta, och ammunitionen kunde användas omväxlande."

MG3 hade en eldsektor mellan Bautahaugen och Haug1 söderut. Ursprungligen hade de en eldsektor österut mot vägen på andra sidan vägen.
Foto: Frank Magnes.

Jostein på samma plats där han blev beskjuten av MG3 den 26 april 1945.
Foto: Frank Magnes.

Karta över stridsområdet: Blå prickar 1, 2 och 3 visar de norska Brengun-ställningarnas läge. MG1 vid Mowinckelhytta, MG2 vid Haug1 och MG3 vid upptäckten av granater. Gula pilar 1 är de tyska styrkornas framryckning. Huvudstyrkan kom sedan upp från dammen i södra änden av Haglebuvannet. De besköts från MG2 på cirka 125 meters avstånd mot positionen Yellow 2 på myren nedanför. Gul 3 är den plats där tre tyska grupper, däribland Jostein Berge, spred ut sig i terrängen i en sänka nedanför Bautahaugen. Gul pil 4 visar Josteins löpning över myren och in i skydd bakom stenar. Gul 5 är den sten Jostein tog skydd bakom. Här blev han beskjuten av MG3, och han sprang då tillbaka Svart pil 6 och tog åter skydd i sänkan Gul 7. I slutet av striderna drog sig Jostein tillbaka till skydd Svart pil 8 för att undvika eld från Milorg vid Haug1. Efter att striderna var över gick Jostein norrut för att rekognosera. (När Jostein låg i skydd vid Gul 7 såg han fyra eller fem Milorgmän komma ner mot myren från Haug1, och när de såg Jostein retirerade de i nordlig riktning.
Illustration: Erik Hårberg efter ett utkast av Trond Hulleberg.

De norska Brengun-positionerna

"efter eldstriden togs jostein ut för att gå i förväg på vänster flank för att anfalla norrut, en så kallad vorläufer. detta var en obehaglig upplevelse, men lyckligtvis fanns det inga krypskyttar eller milorgställningar att se."

Jostein Berge pekar från MG3 mot den sten han låg bakom. Foto: Frank Magnes.

Stenen där Brengun MG3:s position låg.
Foto: Frank Magnes.

"Fången var en norsk milorgman som rymde! Krogstad ställdes då inför ett dilemma. Om han sköt den flyende fången kunde han riskera att straffas hårt efter kriget."

Tom H. Zachariassens gravplats. Foto: Frank Magnes.

Ovan: De här patronhylsorna hittades på samma plats bakom en stor sten.
Foto: Frank Magnes.

Till vänster i bild: Längst bak i bild hittade Magnes 4 tomhylsor från en Brengun kulspruta och avslöjade var den var placerad under striden.
Foto: Torgeir Lindtvedt Dalen.

Två Milorgpojkar övar med Brengun i position.
Foto och bildtext: Norska hemmafrontsmuseet.

Engelsk dropcontainer C-typ mottagen av Milorg vintern 1944/45. Containern har varit under tak sedan 1945.
Foto: Frank Magnes

Frank Magnes är född 1957. Han har varit truppchef i Våler HV i 12 år och FN-soldat NORBATT 4 och 8 i Libanon. Han har skrivit flera artiklar och är medförfattare till boken Blodbadet i Karelen - Skijegerbataljonens undergang från 2015.
Rolv Olsen har bistått med manuskriptet och Jon Arne Bjelland har hjälpt till i samband med tillgång till Riksarkivet. Syftet har varit att dubbelkontrollera namnen på skidjägarna och medlemmarna i Hirdens Alarmenhet (HAE). Listan över HAE-medlemmar kopierades av Eirik Veum från hans bok "Nådeløse nordmenn, Hirden". Torgeir Lindtvedt Dalen har bidragit med rättelser och kvalitetskontroll av manuskriptet och namnlistorna, och Kåre Olav Solhjell har vänligen ställt sitt arkiv till förfogande. Begreppet Milorg används genomgående i artikeln för att referera till hemmafronten och hemvärnet

Haglebustøtta har uppförts i det område där skärmytslingen ägde rum. Namnen på sju stupade Milorg-jägare finns inskrivna på minnesmärket.
Foto: Okänd/Nationalbiblioteket (1964).